ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 697/368/25		
Провадження № 22-ц/821/564/26		
Категорія: 301030300 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,
секретаря - Кукушкіної А. С.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Канівська міська рада Черкаського району Черкаської області,
третя особа - Третя Харківська міська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Канівської міської ради Черкаського району Черкаської області, третя особа: Третя Харківська міська державна нотаріальна контора, про встановлення юридичного факту, визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, у складі: головуючого судді Скирди Б. К., повний текст рішення складено 15.12.2025,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

11.02.2025 ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом.
Позов обґрунтовує тим, що вкінці травня 2012 року він змінив місце проживання, знявшись з реєстраційного обліку в м. Тальне Черкаської області, де проживав до того часу, та прибув з метою працевлаштування в м. Канів Черкаської області, де в подальшому в пошуках постійного місця проживання та за сприянням знайомої ОСОБА_2 , яка тривалий час проживала та була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , оселився в даному будинку, та в подальшому здійснив реєстрацію постійного місця проживання з 11.06.2012.
В подальшому він дізнався, що раніше даний будинок на праві приватної власності належав ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4 .
Власниця цього нерухомого майна до часу смерті постійно проживала в місті Харкові і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що після відкриття спадщини померлої ОСОБА_3 , дане спадкове майно до цього часу ніхто не прийняв.
Починаючи з 2000 року, за домоволодінням доглядала та постійно у ньому проживала ОСОБА_2 , яка є сусідкою та родичкою ОСОБА_3 , у неї у розпорядженні з 2002 року знаходилися всі оригінали документів щодо цього нерухомого майна.
23.10.2012 ОСОБА_2 , знявшись з реєстраційного обліку місця проживання, залишила позивачу правовстановлюючі документи на зазначений вище будинок, переїхала на постійне місце проживання в с. Ліпляве Черкаського району Черкаської області, а він залишився проживати в зазначеному будинку, де до цього часу мешкає, веде присадибне господарство, утримує його на протязі 13 років за власний рахунок у спосіб приведення будинку та прилеглої території до ладу, проведення облаштування та поточних ремонтів, сплатою поточних платежів. Будинок ним було обладнано водо - та електропостачанням.
Вказує, що він, не знаючи про відсутність у нього підстав для набуття права власності, протягом 13 років, на законних підставах добросовісно, відкрито, безперервно володіє зазначеним будинком АДРЕСА_1 , утримуючи його за власний рахунок та сплачуючи комунальні послуги.
Постійно робить у ньому поточні ремонти. За час проживання ним на утримання будинку та поточні ремонти в ньому вже витрачено близько 150000 грн.
Так за вказаний період ним відремонтовано покрівлю, під`єднано електро - та водопостачання, виготовлено та встановлено нові двері, замінено вікна, зроблено косметичний ремонт, приведено до ладу прилеглу територію, кожного року обробляється земельна ділянка, встановлено паркан, огорожу.
Враховуючи, що він не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, добровільно заволодів чужим будинком і понад 12 років продовжує добросовісно, відкрито, безперервно володіти будинком АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже маються всі підстави визнання судом за ним права на дане майно за набувальною давністю.
Просить суд встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 у домоволодінні АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , критий шифером, житловою площею 24,2 кв. м, біля будинку надвірні споруди: дворові споруди, розташований на земельній ділянці площею 1395 кв. м, з місцезнаходженням згідно плану меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності; здійснити за ОСОБА_1 реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке складається з: житлового будинку АДРЕСА_1 , критий шифером, житловою площею 24,2 кв. м, біля будинку надвірні споруди: дворові споруди, розташований на земельній ділянці площею 1395 кв. м, з місцезнаходженням згідно плану меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 ; витребувати з Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори відомості щодо прийняття спадщини за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 1951 року народження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2025 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що сам по собі факт користування позивачем будинком за адресою: АДРЕСА_1 , не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.
Судом зазначено, що ОСОБА_1 було надано даний будинок у користування (проживання) і підстав вважати, що він отримав даний будинок у власність у нього не було, тому виключається добросовісність ОСОБА_1 при заволодінні спірним житловим будинком. Сам факт відкритості та безперервності користування житловим будинком не є безумовною підставою для виникнення у позивача права власності за набувальною давністю.
Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено всіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2025 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що висновок суду щодо добросовісності заволодіння позивачем будинком є помилковим, а рішення в цій частині не законим. Щодо встановлення факту постійного проживання в цьому будинку суд також прийняв незаконне рішення, оскільки ці обставини доведені сукупністю неоспорених доказів.
Вважає, що суд першої інстанції зробив передчасний висновок про обставини та події, допустив помилку при застосуванні норм матеріального та процесуального права, оскільки за обстави реалізації норм матеріального права з точки зору судової практики та безпосередньо Верховного Суду, позовні вимоги підлягали безумовному задоволенню.
Вказує, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які можуть обґрунтовувати таке рішення, що немає нічого спільного з дослідженням заявленого предмету позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 09.03.2002 (а.с. 8).
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.07.2001 зареєстрованого в реєстрі № 1-1280, ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадкове майно складається з: жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та грошових вкладів з процентами і компенсаціями, що знаходяться в Ощадбанку № 3284 м. Канева на рахунках № НОМЕР_2 та у філії Ощадбанку № 6211/0284 Московського району м. Харкова на рахунку № НОМЕР_3 (а.с. 9).
З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 вбачається, що в даному будинку прописаний ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 11.07.2012 (а.с. 14-15).
Згідно з технічним паспортом на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1 , власником домоволодіння з часткою «1» зазначено ОСОБА_3 (а.с. 16-19).
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади № 2023/005157361 від 10.07.2023, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 11.07.2012 (а.с. 20).
Відповідно до Витягу № 4931-01-09 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.07.2023, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 з 11.07.2012 по т.ч. (а.с. 21).
Згідно з розпорядженням міського голови № 49р від 22.02.2016 «Про перейменування вулиць та провулків м. Канева», вул. Островського перейменовано на вул. Князя Святослава (а.с. 22).
Відповідно до Акту № 326/24.12.2012 Прийняття в експлуатацію зовнішнього водопроводу, введено в експлуатацію водопровідної мережі по вул. Островського, 38 з 24.12.2012. Акт складено інженером КП «Управління ВКГ» Хорольською Л. С. та ОСОБА_1 (а.с. 23).
Згідно з довідкою Канівського центру обслуговування споживачів ТОВ «Черкасиенергозбут», станом на 04.03.2024 по особовому рахунку № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня заборгованість за використану електричну енергію, показник лічильника 5258 (а.с. 25).
Відповідно до довідки голови територіального комітету № 3 Загороднього О. С. № 61 від 09.03.2025, ОСОБА_1 , 1986 року народження, прописаний та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.44).
Згідно відповіді на запит № 561/01-16 від 15.07.2025, Третя Харківська міська державна нотаріальна контора повідомила, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась (а.с. 108).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Згідно ст. 328 ЦК України, яка регламентує підстави набуття права власності, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до положень ч. 1 та ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).
У постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 214/3083/18 зазначено, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що він добросовісно, відкрито, безперервно володіє майном, але не може скористатись своїм повним правом розпорядитись ним згідно ст. 41 Конституції України. За весь період з 2012 року та протягом 13 років він продовжує добросовісно, відкрито, безперервно володіти будинком, який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , він не знав і не міг знати про відсутність підстав для набуття ним права власності, а тому на підставі ст. 344 ЦК України, має право на набуття вказаного майна у власність за набувальною давністю.
З матеріалів справи вбачається та вказується самим позивачем, що до спірного домоволодіння, за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 був вселений 11.06.2012 за дозволу ОСОБА_2 , яка хоч і не була власником, проте сама користувалась домоволодінням з дозволу власника, була зареєстрована у вказаному домоволодінні та мала всі правовстановлюючі документи на нього. 
Тобто, ОСОБА_1 було надано будинок в користування, тому на момент вселення підстав вважати, що він отримав будинок у власність у нього не було.
23.10.2012 ОСОБА_2 знялась з реєстрації та змінила місце проживання. При цьому ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 всі правовстановлюючі документи, які в тому числі містили інформацію про власника. 
Отже, ОСОБА_1 користувався спірним житловим будинком, а з 23.10.2012 був обізнаний про власника ОСОБА_3 , яка померла, після її смерті спадкоємців не було, що підтверджується відповіддю на запит № 561/01-16 від 15.07.2025, Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори, де зазначено, що після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).
Зазначене свідчить, що позивач був обізнаний про власника спірного житлового будинку, а отже знав, що заволодів чужою річчю, відповідно таке володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння.
Смерть ОСОБА_3 та відсутність спадкоємців, які могли б прийняти спадщину після її смерті, відсутність даних про реєстацію права власності, не давали ОСОБА_1 підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним, що свідчить про відсутність підстав для набуття ним права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів саме добросовісного заволодіння спірним нерухомим майном, що є необхідною передумовою для наявності підстав застосування ч. 1 ст. 344 ЦК України.
Сам по собі факт користування позивачем будинком, утримання його в належному стані, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю (постанова).
Такий висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18, від 16 квітня 2025 року у справі № 461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20.
Доводи апеляційної скарги щодо відкритого володіння позивачем спірним будинком, його утримання, використання для проживання не дають підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю у розумінні ст. 344 ЦК України (див. висновки Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2019 року в справі № 683/1795/17).
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі положень ст. 344 ЦК України, оскільки позивач був обізнаний відносно того, що власником спірного житлового будинку, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не можна вважати володіння ОСОБА_1 спірним житловим будинком добросовісним, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.
Вимога про здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно, яке складається з: житлового будинку АДРЕСА_1 , критий шифером, житловою площею 24,2 кв. м, біля будинку надвірні споруди: дворові споруди, розташований на земельній ділянці площею 1395 кв. м, з місцезнаходженням згідно плану меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 є похідною, тому суд першої інстанції вірно відмовив в її задоволенні.
Щодо вимоги про встановлення факту постійного проживання позивача у спірному домоволодінні, то колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, що встановлення факту користування житловим приміщенням не може бути самостійною вимогою, оскільки обставини, якими обґрунтовується матеріально-правові вимоги не потребують встановлення їх як юридичних фактів.
За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну, правильно встановив обставини справи, ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2025 року -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 24 березня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

О. В. Карпенко