ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 465/3897/22
провадження № 61-9441св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Кредобанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року у складі судді Кузя В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У липні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Медвідь В. О., звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк», Банк) про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу.

Позовну заяву обґрунтував тим, що 03 грудня 2009 року між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу «Тижневий» № 2630/03/3436197, відповідно до умов якого, він як вкладник вніс 6 000,00 євро на вкладний рахунок у банку. Розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу погоджено у розмірі 5,5 %. Факт внесення коштів підтверджується квитанцією від 03 грудня 2009 року. 

08 грудня 2009 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Тижневий» № 2630/03/3437006, відповідно до умов якого, він як вкладник вніс 32 310,00 дол. США на рахунок в Банку. Розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу погоджено у розмірі 8,5 %. Факт внесення коштів підтверджується квитанцією від 08 грудня 2009 року. 

15 лютого 2010 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № 2630/03/3442436, відповідно до умов якого, він як вкладник вніс на вкладний рахунок у Банку 6 000,00 євро. Розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу, погоджено у розмірі 6,25 %. Факт внесення коштів підтверджується заявкою на переказ готівки від 15 лютого 2010 року.

16 лютого 2010 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Зростання» № 2630/03/3442599, відповідно до умов якого, він як вкладник вніс на вкладний рахунок у Банку 32 310,00 дол. США. Розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу, визначено погоджено у розмірі 9 %. Факт внесення коштів підтверджується квитанцією від 16 лютого 2010 року

Крім цього, 18 квітня 2014 року він зарахував кошти в сумі 120 000,00 грн на депозит за угодою № 2630/62/677645 з 18 квітня 2014 року до 25 квітня 2014 року за ставкою 10 % з 18 квітня 2014 року, що підтверджується відповідною квитанцією.

Також він поповнив свій банківський рахунок - вклад на загальну суму 216 200,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

28 травня 2019 року він подав Банку заяву про проведення службового розслідування щодо відсутності грошових коштів як на його рахунках, так і на рахунках його батьків.

12 липня 2019 року на його адресу надійшов лист від відповідача, в якому зазначено, що на підставі звернення ПАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є відповідач) до правоохоронних органів з приводу зняття та привласнення коштів із депозитних рахунків, 29 січня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) та розпочато кримінальне провадження № 12019140000000134 за частиною третьою статті 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Звернення позивача скеровано до слідчого управління для приєднання до відкритого кримінального провадження.

01 та 22 серпня 2019 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення належних йому грошових коштів з депозитних договорів та рахунків разом із нарахованими відсотками. Зазначав, що в межах кримінального провадження він допитаний як свідок та з ним проведені інші слідчі дії. Звертав увагу на те, що згідно з висновком експерта від 17 липня 2020 року № 70 Українського науково -дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, має місце лише ймовірний висновок про те, що виконавцем 6 підписів, ймовірно, є ОСОБА_1 (позивач). 

Наголошував на тому, що 09 травня 2022 року його представник звернувся до відповідача з черговою вимогою щодо повернення грошових коштів. Однак, 16 червня 2022 року отримав відповідь з посиланням на відкрите кримінальне провадження, без будь - якого вирішення питання щодо повернення грошових коштів. 

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Кредобанк» на його користь:

- заборгованість за договором банківського вкладу «Тижневий» від 03 грудня 2009 року № 2630/03/3436197 в розмірі 10 180,00 євро, з яких: 6 000,00 євро - сума банківського вкладу; 4 180,00 євро - відсотки за вкладом; 

- заборгованість за договором банківського вкладу «Тижневий» від 08 грудня 2009 року № 2630/03/3437006 в розмірі 67 096,72 дол. США, з яких: 32 310,00 дол. США - сума банківського вкладу, 34 786,72 дол. США - відсотки за вкладом;

- заборгованість за договором банківського вкладу «Стандарт» від 15 лютого 2010 року № 2630/03/3442436 в розмірі 10 656,25 євро, з яких: 6 000,00 євро - сума банківського вкладу; 4 656,25 євро - відсотки за вкладом; 

- заборгованість за договором банківського вкладу «Зростання» від 16 лютого 2010 року № 2630/03/3442599 в розмірі 68 417,17 дол. США, з яких: 32 310,00 дол. США - сума банківського вкладу; 36 107,17 дол. США - відсотки за вкладом; 

- заборгованість за угодою від 18 квітня 2014 року № 2630/62/677645 в розмірі 219 000,00 грн, з яких: 120 000,00 грн - сума банківського вкладу; 99 000,00 грн - відсотки за вкладом;

- заборгованість за картковим рахунком - вкладом в розмірі 216 200,00 грн, з яких: 144 200,00 грн - згідно з квитанцією від 28 лютого 2014 року № 6073154, 36 000,00 грн - згідно з квитанцію від 14 березня 2014 року № ПН1053, 36 000,00 грн - згідно з квитанцію від 04 липня 2014 року № 20385588.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 листопада 2024 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість за договором банківського вкладу «Тижневий» від 03 грудня 2009 року № 2630/03/3436197 в розмірі 10 180,00 євро, з яких: 6 000,00 євро - сума банківського вкладу; 4 180,00 євро - відсотки за вкладом; 

- заборгованість за договором банківського вкладу «Тижневий» від 08 грудня 2009 року № 2630/03/3437006 в розмірі 67 096,72 дол. США, з яких: 32 310,00 дол. США - сума банківського вкладу, 34 786,72 дол. США - відсотки за вкладом;

- заборгованість за договором банківського вкладу «Стандарт» від 15 лютого 2010 року № 2630/03/3442436 в розмірі 10 656,25 євро, з яких: 6 000,00 євро - сума банківського вкладу; 4 656,25 євро - відсотки за вкладом; 

- заборгованість за договором банківського вкладу «Зростання» від 16 лютого 2010 року № 2630/03/3442599 в розмірі 68 417,17 дол. США, з яких: 32 310,00 дол. США - сума банківського вкладу; 36 107,17 дол. США - відсотки за вкладом; 

- заборгованість за угодою від 18 квітня 2014 року № 2630/62/677645 в розмірі 219 000,00 грн, з яких: 120 000,00 грн - сума банківського вкладу; 99 000,00 грн - відсотки за вкладом;

- заборгованість за картковим рахунком - вкладом в розмірі 216 200,00 грн, з яких: 144 200,00 грн - згідно з квитанцією від 28 лютого 2014 року № 6073154, 36 000,00 грн - згідно з квитанцію від 14 березня 2014 року № ПН1053, 36 000,00 грн - згідно з квитанцію від 04 липня 2014 року № 20385588.

Стягнуто з АТ «Кредобанк» на користь держави судовий збір в розмірі 12 405,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. 

Суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно існують договірні правовідносини, які реалізовані шляхом укладення сторонами договорів банківського вкладу та внесенням позивачем готівкових коштів на рахунок у Банку. Факт внесення позивачем готівки за цими договорами підтверджується банківськими квитанціями. Банк на вимогу позивача вклади з нарахованими процентами йому не повернув, докази протилежного суду не надав. Тому позивач має право вимоги до Банку про повернення йому вкладів разом з нарахованими процентами за увесь період користування грошовими коштами, розмір яких відповідачем не спростовано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції належним чином оцінив наявні у матеріалах справи докази, правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, як наслідок ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У липні 2025 року АТ «Кредобанк» через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23 та у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 757/46417/20-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 521/832/15-ц, від 13 липня 2022 року у справі № 495/9894/18, від 17 липня 2024 року у справі № 570/566/22 і інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Також заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо дослідження доказів. Крім того, заявник зазначає, що наявні підстави для обов`язкового скасування судового рішення, передбачені пунктом 2 частини першої статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- безпідставно поклали на заявника обов`язок виплати позивачу неіснуючого боргу;

- не звернули увагу на те, що немає вироку суду, яким було б визнано винним працівника Банку у привласненні коштів з рахунків позивача;

- не врахували наявними у матеріалах справи доказами підтверджується повернення Банком та отримання позивачем усіх коштів в іноземній валюті;

- проігнорували відсутність у матеріалах справи договорів банківського вкладу між сторонами в національній валюті України;

- не надали належної оцінки тому факту, що частина документів, які були прийняті як належні та допустимі докази, про нібито внесення банківських вкладів є підробленими щодо підпису саме позивача;

- проігнорували, що метою недобросовісних дій позивача є завдання шкоди заявнику та безпідставно збагатитися за його рахунок;

- не врахували пояснення свідка ОСОБА_2 (заступника директора департаменту банківської безпеки АТ «Кредобанк») щодо того, що кошти оформлені у Банку як депозитні на ім`я батька позивача ( ОСОБА_3 ) це ті ж самі кошти, які позивач попередньо розміщав у Банку на своє ім`я; 

- не надали належної оцінки висновку експерта від 17 липня 2020 року № 70 Українського науково - дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України;

- не з`ясували обставини правильності здійснення розрахунку позивачем процентів за договорами банківського вкладу;

- не надалиналежної оцінки всім доводам і аргументам заявника тощо.

Також у касаційній скарзі заявник вказав на те, що:

- суд першої інстанції безпідставно відхилив його обґрунтований відвід складу суду;

- апеляційний суд неодноразово оперував у тексті оскаржуваної постанови словом «позивачі», що свідчить про безпідставне використання ним для виготовлення повного тексту такого судового рішення змісту постанови Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 461/2017/21 зі іншими фактичними обставинами справи, де дійсно було два позивачі. 

Крім того, у касаційній скарзі АТ «Кредобанк» виклало клопотання про зупинення виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року, яке мотивовано тим, що стягнення з нього коштів призведе до безпідставних та необґрунтованих збитків.

У жовтні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Медвідь В. О., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Кредобанк», в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів такої касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 липня 2025 року касаційну скаргу АТ «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Кредобанк» з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Франківського районного суду м. Львова матеріали справи № 465/3897/22; відмовлено у задоволенні клопотання АТ «Кредобанк» про зупинення виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву. 

У серпні 2025 року матеріали справи № 465/3897/22 надійшли до Верховного Суду. 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між сторонами справи укладено договори банківського вкладу, а саме:

- договір банківського вкладу «Тижневий» від 03 грудня 2009 року № 2630/03/3436197, відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 6 000,00 євро, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 5,5 %;

- договір банківського вкладу «Тижневий» від 08 грудня 2009 року № 2630/03/3437006 відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 32 310, 00 дол. США, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 8,5 %;

- договір банківського вкладу «Стандарт» від 15 лютого 2010 року № 2630/03/3442436, відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 6 000,00 євро, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 6,25 %;

- договір банківського вкладу «Зростання» від 16 лютого 2010 року № 2630/03/3442599, відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 32 310, 00 дол. США, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 9 %;

- депозит за угодою від 18 квітня 2014 року № 2630/62/677645 з 18 квітня 2014 року до 25 квітня 2024 року про зарахування коштів в сумі 120 000, 00 грн, за ставкою 10 %;

- банківський вклад на загальну суму 216 200, 00 грн (квитанція від 28 лютого 2014 року № 6073154 на суму 144 200,00 грн, квитанція від 14 березня 2014 року № ПН1053 на суму 36 000,00 грн, квитанція від 04 липня 2014 року № 20385588 на суму 36 000, 00 грн).

Факт підтвердження внесення грошових коштів по вище вказаних договорах банківського вкладу підтверджується квитанціями від 03 грудня 2009 року № 15271987, від 08 грудня 2009 року № 15343209, заявкою на переказ готівки від 15 лютого 2010 року № 518836, квитанціями від 16 лютого 2010 року № 550852, від 18 квітня 2014 року № 11324640.

Відповідні копії цих документів долучені до позовної заяви. Договори не скасовані, докази їх оскарження до суду відсутні.

Головним управлінням Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019140000000134 від 29 січня 2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, зокрема, щодо привласнення грошових коштів та підроблення банківських документів службовими особами ПАТ «Кредобанк» (правонаступником якого є відповідач).

Крім цього, ця обставина встановлена в інших судових рішеннях за аналогічними спорами щодо таких же позовних вимог, відповідачем у яких є ПАТ «Кредобанк».

Згідно з клопотанням від 01 квітня 2020 року, оригінали договорів, які є предметом розгляду у цій справі, передані в Слідче управління Головного управління Національної поліції у Львівській області, про що свідчить підпис уповноваженого слідчого.

В матеріалах цивільної справи наявні письмові відповіді ПАТ «Кредобанк» на ім`я позивача від 27 червня 2019 року, 12 липня 2019 року, 16 червня 2022 року, якими банк повідомляє що проводяться комплексні заходи та перевірки у кримінальному провадженні.

Однак, вимогу позивача повернути кошти на підставі відповідних договорів банківського вкладу відповідач не виконує.

Правове обґрунтування 

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Згідно з частиною четвертою статті 1060 ЦК України, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1062 ЦК України на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім`я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом. Кошти, помилково зараховані на рахунок вкладника, підлягають поверненню відповідно до статті 388 цього Кодексу.

Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом (частина друга статті 1068 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пункт 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі -Інструкція № 492), передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції № 492 передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Отже, виходячи зі змісту статті 1059 ЦК України та пункту 1.4 Положення письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі (див. висновки Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі № 465/1058/14-ц (провадження № 61-22196св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18).

Такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (постанова Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 752/1062/16-ц (провадження № 61-12466св18)).

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-677св18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-21029св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-40082св18), від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-6196св19), від 03 червня 2020 року у справі № 752/7208/15-ц (провадження № 61-14740св19), на які є посилання у оскаржуваних судових рішеннях.

Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (див. висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19) та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21)).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. 

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що між сторонами цієї справи дійсно існують договірні правовідносини, які реалізовані шляхом укладення сторонами договорів банківського вкладу та внесенням позивачем готівкових коштів на рахунок у Банку. Факт внесення позивачем готівки за цими договорами підтверджується банківськими квитанціями. Банк на вимогу позивача вклади з нарахованими процентами йому не повернув, докази протилежного суду не надав. Тому позивач має право вимоги до Банку про повернення йому вкладів разом з нарахованими процентами за увесь період користування грошовими коштами, розмір яких відповідачем не спростовано.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив обґрунтований відвід заявника складу суду, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до матеріалів справи, 18 жовтня 2024 року представники АТ «Кредобанк» - адвокати Кальмук Н. Б. та Кауфман К. В. подали до Франківського районного суду м. Львова спільну заяву про відвід судді Кузя В. Я. на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України. Заяву мотивували тим, що наявні обставини, що викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності судді першої інстанції. Зокрема, суддею Кузем В. Я., як на думку представників відповідача, необґрунтовано відмовлено у ряді клопотань представників відповідача, в процесі допиту свідка ОСОБА_2 (працівника банку), суддя переривав його та почав з`ясовувати його стосунки зі сторонами, присутніми адвокатами, допит свідка здійснювався з психологічним тиском та був спрямований на одержання показань, які дискредитують діяльність АТ «Кредобанк». Зазначають, що під час допиту свідка ОСОБА_2 суддею переривалися відповіді свідка, висловлювалися зауваження до способу формулювання свідком своїх відповідей та робилися зауваження свідку. Натомість позивачу ОСОБА_1 було поставлено декілька питань без психологічного тиску. Відтак, вважали, що наявні обставини, які свідчать про упередженість та необ`єктивність судді Франківського районного суду м. Львова Кузя В. Я. під час розгляду справи (т. 2 а. с. 111-113).

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року у задоволенні заяви представників відповідача АТ «Кредобанк» - адвокатів Кальмука Н. Б. та Кауфмана К. В. про відвід судді Кузю В. Я. у розгляді цивільної справи № 465/3897/22 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Кредобанк» про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів відмовлено за безпідставністю такої (т. 2 а. с. 121-123).

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що обставини викладені в заяві про відвід судді не підтверджені жодними належними і достатніми доказами, а є лише суб`єктивними та надуманими твердженнями представників відповідача.

Аналіз змісту вказаної ухвали Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2024 року свідчить про те, що суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану оцінку доводам заяви представників відповідача АТ «Кредобанк» - адвокатів Кальмука Н. Б. та Кауфмана К. В. про відвід судді Кузя В. Я., правильно встановив, що наведені в заяві мотиви не можуть бути підставою для відводу цього судді відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України, тому Верховний Суд вважає, що розгляд справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції за участі вказаного судді відповідає вимогам закону.
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно поклали на заявника обов`язок виплати позивачу неіснуючого боргу та не врахували пояснення свідка ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій у цій справі обставинами та наявними у справі доказами.

Водночас Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та встановлювати нові обставини справи, які не були встановлені раніше.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що немає вироку суду, яким було б визнано винним працівника Банку у привласненні коштів з рахунків позивача, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій категорії справ (про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів та процентів за ними) наявність вироку суду щодо вини працівника Банку не є обов`язковою обставиною. 

Натоміть, для суду необхідним є встановлення фактів укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення коштів вкладником (наявність їх на рахунку), закінчення строку депозиту або вимогу вкладника про дострокове повернення, а також невиконання банком своїх зобов`язань за договором вкладу.

У справі, яка переглядається, вказані обставини були встановлені судами, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 було обґрунтовано задоволено.

Аргументи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні договори банківського вкладу, що укладені між сторонами, в національній валюті України, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема відхиляючи вказані доводи заявника як безпідставні, апеляційний суд правильно виходив із того, що після відкриття провадження у цій справі № 465/3897/22, як позивач так і його представник - адвокат Медвідь В. О. неодноразово звертались на адресу відповідача із вимогою про надання відсутніх у них відповідних копій правочинів, а саме: «угоди №2630/62/677645 від 18.04.2014 року», «угоди за картковим рахунком» та документального підтвердження, однак Банк відмовив їх наданні.

Водночас, Верховний Суд враховує, що факт внесення позивачем до Банку грошових коштів за угодою від 18 квітня 2014 року № 2630/62/677645 про вклад в національній валюті в сумі 120 000,00 грн підтверджується наявною у матеріалах справи копією квитанції від 18 квітня 2014 року № 11324640, яка не спростована відповідачем (т. 1 а. с. 18). 
Також наявним у матеріалах справи квитанціями: від 28 лютого 2014 року № 6073154, від 14 березня 2014 року № ПН1053, від 04 липня 2014 року № 20385588, підтверджується факт поповнення позивачем свого вкладу у національній валюті на загальну суму 216 200,00 грн (т. 1 а. с. 19-21).

Отже, матеріали справи місять докази існування таких правочинів між сторонами, які належним чином не спростовані відповідачем.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували обставини правильності здійснення розрахунку позивачем процентів за договорами банківського вкладу, Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідач в ході розгляду цієї справи в супереч принципам змагальності та диспозитивності не спростував правильність такого розрахунку, здійсненого стороною позивача та не надав суду свого аргументованого контррозрахунку процентів за згаданими договорами вкладів.

Доводи касаційної скарги про те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується повернення Банком та отримання позивачем усіх коштів в іноземній валюті є безпідставними та спростовуються встановленими у цій справі обставинами.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки висновку експерта від 17 липня 2020 року № 70 Українського науково - дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, є безпідставними.

Аналіз змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, свідчить про те, що суд першої інстанції у цій справі, дослідив висновок експерта від 17 липня 2020 року № 70, виготовлений Українським науково - дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України за наслідком проведення почеркознавчої експертизи в рамках досудового розслідування кримінального провадження №12019140000000134 від 29 січня 2019 року, та дійшов правильного висновку про те, що він як доказ не підлягає прийняттю до уваги судом, оскільки в ньому немає беззаперечних висновків щодо дійсності підписів від імені позивача, а навпаки містяться вірогідні припущення цього факту. Крім того, остаточне рішення у кримінальній справі, з посиланням на висновки експертів, відсутнє.

Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що метою недобросовісних дій позивача є завдання шкоди Банку та безпідставно збагатитися за його рахунок, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Аналіз наявних у справі доказів та змісту оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, свідчить про те, що метою позивача у цій справі є лише захист його порушених прав на отримання банківських вкладів та оплати процентів за таким вкладами. 

Жодних належних та допустимих доказів того, що позивач у цій справі діє недобросовісно, має на меті завдати шкоди Банку і безпідставно збагатитися за його рахунок матеріали справи не містять і таких обставин суди попередніх інстанцій у цій справі не встановили.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23 та у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 757/46417/20-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 521/832/15-ц, від 13 липня 2022 року у справі № 495/9894/18, від 17 липня 2024 року у справі № 570/566/22 та інших є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанції виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неодноразово оперував у тексті оскаржуваної постанови словом «позивачі», що свідчить про безпідставне використання ним для виготовлення повного тексту такого судового рішення змісту постанови Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 461/2017/21 з іншими фактичними обставинами справи, де дійсно було два позивачі, зводяться до припущень заявника та у розумінні положень частини другої статті 410 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування по судді законного та обґрунтованого оскаржуваного судового рішення апеляційного суду у цій справі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04). 

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанцій у цій справі щодо суті спору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення. 

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 червня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник