Справа №463/12549/25
Провадження №2-а/463/6/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року    м.Львів
Личаківський районний суд м. Львова в складі:
головуючий суддя Юрій БІЛОУС,
за участі секретаря судового засідання Оксани КОЗАК,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова справу за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, - 

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , з`явився,
представник відповідача – ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 ,  з`явився,

встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Просить суд: скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № R107208 від 01.10.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУПАП, а справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Позовні вимоги мотивував тим, що 01.10.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 було винесено постанову № 2107208 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн.
Згідно з постановою ОСОБА_1 було визнано винним нібито у тому, що останній не пройшов чи відмовився від проходження військово-лікарської комісії (ВЛК) з посиланням на абзац 7 частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Норма абз.7 ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначає, що у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Оскаржувану постанову позивач вважає незаконною, необґрунтованою та винесеною за відсутності доказів вини позивача. Стверджуючи про таке, зазначив про наступне.
Оскаржувана постанова не містить фактичних обставин правопорушення (коли виник обов`язок, коли мав пройти огляд, за яких обставин), а лише посилання на нормативний акт.
Звернув увагу суду, що до постанови також не долучено жодних доказів, (конкретних повісток, розпорядження на проходження ВЛК), що підтверджують вину позивача у порушенні, що визначене спірною постановою.
Крім того, у спірній ситуації відсутній протокол про адміністративне правопорушення здійсненого ОСОБА_1 .
Вважає, що невідповідність даних, зазначених у оскаржуваній постанові спростовується і тим фактом, що 01.10.2025 року ОСОБА_1 пройдено ЛВК і підтверджується Довідкою військово-лікарської комісії № 2025-1001-1805-3650-0 від 01.10.2025 року, якою ОСОБА_1 визнано придатним до військової служби.
Вважає, що вказані вище факти підтверджують незаконність постанови про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення, якого він не вчиняв.
А тому з метою захисту своїх порушених прав позивач звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити.
Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав та мотивів, викладених у відзиві на позов (а.с.51-53). Зазначив, що  ІНФОРМАЦІЯ_3 заперечує проти позову ОСОБА_1 про скасування постанови № R107208 від 01.10.2025 р. Вважаємо вимоги безпідставними, а позицію позивача - такою, що базується на недостовірних фактах та спрямована на введення суду в оману.
Пояснив, що 01.10.2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_3 було винесено постанову про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП у розмірі 17 000 грн. Підставою для притягнення до відповідальності стало ігнорування позивачем вимог ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач, отримавши повістку серії ЛЗ № 345097 ще 25.09.2025 р., зобов`язаний був з`явитися до ТЦК 01.10.2025 р. о 09:00 год., проте цей обов`язок проігнорував, що зафіксовано у Протоколі № 2445.
Щодо тверджень позивача про те, що він «не знав про штраф до грудня», наголосив на їхній завідомій неправдивості, що підтверджується письмовим доказами. В матеріалах справи міститься Протокол № 2445 від 01.10.2025 р., де ОСОБА_1 особисто поставив підпис та власноруч написав: «З протоколом ознайомлений, згоден». Більше того, у самій Постанові № R107208 у графі про отримання копії стоїть його особистий підпис від тієї ж дати 01.10.2025 р. Також наявна письмова заява ОСОБА_1 , де він прямо зазначає: «Свою провину у вчиненому правопорушенні визнаю». Згідно зі ст. 289 КУпАП, скарга на постанову може бути подана протягом десяти днів. Позивач свідомо пропустив цей строк, а його пояснення про «необізнаність» вважає маніпуляцією.
Крім того, факт перебування позивача в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 01.10.2025 року та його повна залученість до процедури підтверджується Карткою медичного огляду ВЛК, яку він підписав того ж дня після проходження лікарів. Юридично неможливо проходити медичний огляд у державній установі, підписувати протокол та заяву про визнання вини, і при цьому стверджувати про «необізнаність» щодо результатів розгляду справи. Подібна позиція позивача суперечить вимогам ст. 77 КАС України щодо належності та достовірності доказів.
Щодо суми штрафу у 34 000 грн, на яку посилається позивач. Відповідачем було встановлено санкцію у розмірі 17 000 грн, що є мінімальним порогом за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП в особливий період. Сума подвоїлася виключно в межах примусового виконання органами ДВС на підставі ст. 308 КУпАП через те, що ОСОБА_1 не сплатив штраф у добровільному порядку протягом 15 днів. Відповідно до закону, у разі несплати штрафу у встановлений строк, з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу. Це є наслідком недобросовісної поведінки позивача, за яку ТЦК та СП не несе відповідальності. 
Також зазначив, що правопорушення є триваючим. В теорії права та сталій практиці (лист Мін`юсту № 22-34-1465 від 01.12.2003) триваючими є проступки, пов`язані з неперервним невиконанням обов`язків. Обов`язок з`явитися за викликом тривав до моменту фактичної появи позивача в ТЦК. Оскільки на момент виявлення порушення діяв особливий період, то кваліфікація дій за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП є цілком обґрунтованою та законною.
Так як, відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі закону, то вважає, що постанова винесена уповноваженою посадовою особою начальником ОР у м. Львові ТЦК полковником ОСОБА_3 , процедура дотримана, права позивача на захист обмежені не були.
Ухвалою судді від 22.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, а провадження по справі- відкрито.
Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, оглянувши матеріали справи, ухвалюючи рішення відповідно до вимог ст.246,286 КАС України, суд вважає, що в позові слід відмовити виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою від 01.10.2025 року № R107208, винесеною начальником  ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_3 , ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.3 ст.210 КУпАП. 
Зокрема в постанові від 01.10.2025 року № R107208 зазначається наступне: «За результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов(ла) (відмовився (лась) від проходження) ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав в/сл та поліцейських на соціальний захист", встановлений абзацом сьомим частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», чим допустив(ла) порушення правил військового обліку».
З матеріалів справи та пояснень представника відповідача встановлено, що оскаржувана постанова прийнята на підставі та з урахуванням Протоколу № 2445 від 01.10.2025 р., де ОСОБА_1 особисто поставив підпис та власноручно написав: «З протоколом ознайомлений, згоден», а також поданої ОСОБА_1 01.10.2025 року через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста заяви, згідно якої останній повідомив про допущене ним порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію , а саме: не пройшов (відмовився проходити) ВЛК, чим порушено вимоги зазначеного законодавства. Крім того, у поданій заяві зазначив, що факт вчинення адміністративного правопорушення визнає та надає згоду на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. Підписанням цієї заяви підтверджує, що ознайомлений зі статтею 65 Конституції України та попереджений керівником ТЦК та СП про кримінальну відповідальність, передбачену статтями 336, 337 Кримінального кодексу України.
В судовому засіданні на відповідне запитання головуючого судді позивач ОСОБА_1 підтвердив факт підписання вищевказаної заяви. Обставин, викладених в ній не заперечив.
За змістом ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Згідно із ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За приписами ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно із п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За приписами ст.77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків та показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.
Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
За правилами ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Таким чином, висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.
Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.287 КУпАП України постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Частиною 1 статті 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Частиною 3 ст.210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Відповідно до Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Особливий період в Україні розпочався з 17 березня 2014 року згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжувався і триває дотепер.
Згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" оголошено загальну мобілізацію.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Згідно ч.3 ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження. У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
З урахуванням представлених матеріалів та досліджених в судовому засіданні письмових документів, суд приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , будучи обізнаним із обов`язком своєчасного проходження ВЛК, свого обов`язку не виконав. Більше того, подав заяву, згідно якої підтвердив вину у вчиненні відповідного адміністративного правопорушення, дійсність написання та підписання такої в судовому засіданні не спростував.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана постанова, ухвалена уповноваженою посадовою особою, в порядку та спосіб, встановлені законодавством, стягнення накладено в межах санкції статті КУпАП та з дотриманням строків накладення адміністративного стягнення, а тому підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 та від 14.02.2018 по справі № 536/583/17.
Відповідачем на дотримання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України доведено правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, адже зміст оскаржуваної постанови відображає склад адміністративного правопорушення.
У відповідності до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Ураховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати зі сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.
Керуючись статтями 2, 5, 77, 243, 246, 250, 255, 286, 293 КАС України, суд –

у х в а л и в:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання/реєстрації: АДРЕСА_1 );
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Суддя Юрій БІЛОУС