Справа № 147/1869/25
Провадження № 1-кп/147/86/26

ВИРОК
іменем України

12 лютого 2026 року     с-ще Тростянець 
Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
із секретарем ОСОБА_2 , 
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника – адваката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62025240040003616 від 08.08.2025, про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час мобілізації у ВЧ НОМЕР_1 у військовому званні старший солдат, раніше судимого:
- 05.04.2021 Оратівським районним судом вінницької області за ч. 1 ст. 185 КК України до 160 годин громадських робіт;
- 25.08.2021 Оратівським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт; 
- 10.07.2025 Оратівським районним судом Вінницької області за ст. 126-1 КК України та за ч. 2 ст. 345 КК України до 3 років позбавлення волі, відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.382, ч.5 ст.407 КК України,
В С Т А Н О В И В :
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Старший солдат ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи раніше неодноразово судимим, востаннє 10.07.2025 Оратівським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 345 КК України до 3 років позбавлення волі, відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, а також будучи військовослужбовцем військової служби призваним за призовом під час мобілізації, в порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, всупереч вимогам ухвали Оратівського районного суду Вінницької області у справі №141/446/25, 21.07.2025 у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у невстановленому в ході досудового розслідування місці, старший солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, повторно, без поважних причин, в умовах воєнного стану, до розташування військової частини НОМЕР_1 не прибув, таким чином не з`явившись до місця несення служби без поважних причин та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, понад три доби.
Крім того, старший солдат ОСОБА_4 будучи ухвалою Оратівського районного суду Вінницької області від 10.07.2025 (справа № 141/446/25), яка набрала законної сили 17.07.2025, звільненим від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407, на підставі ч. 1 ст. 401 КК України та якою, останнього зобов`язано невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання ухвалою суду законної сили прибути до військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження військової служби, діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної ухвали суду та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання ухвали суду щодо прибуття до військової частини НОМЕР_1 , маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 21.07.2025 у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у не встановленому в ході досудового розслідування місці, старший солдат ОСОБА_4 , без поважних причин до розташування військової частини НОМЕР_1 не прибув, таким чином не з`явившись до місця несення служби та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4  кваліфіковано за ч. 1 ст. 382 КК України – невиконання судового рішення та за ч.5 ст.407 КК України, тобто як нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Позиції сторін кримінального провадження.
Позиція сторони обвинувачення.
Позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений 21.10.2025 старшим слідчим слідчого відділу Вінницького районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_6 та затверджений прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_7 . 
За змістом обвинувального акта, який підтримав прокурор, орган досудового розслідування вважав установленим те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 382 та частиною 5 статті 407 КК України.
Під час виступу у судових дебатах прокурор ОСОБА_3 зазначив, що зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами доведено, що ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину і умисно не виконав ухвалу суду, що набрала законної сили. Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 та ч.5 ст. 407 КК України, а тому просить визнати його винним за вказаними статтями та призначити покарання: за ч. 1 ст. 382 КК України у виді 2 років позбавлення волі та за ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Остаточне покарання призначити у виді 5 років позбавлення волі. Приєднати невідбуту частину покарання відповідно до вироку Оратівського районного суду Вінницької області.
Позиція сторони захисту щодо пред`явленого обвинувачення.
Захисник обвинуваченого – адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні не оскаржував правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
В судових дебатах захисник зазначив, що його підзахисний визнає вину в повному обсязі, розкаявся у вчиненому, а тому просить призначити йому мінімальне покарання за інкримінованими ОСОБА_4 кримінальними правопорушеннями, та призначити остаточне покарання у виді п`яти років.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 КК України та ч.5 ст.407 КК України визнав повністю та надав покази, якими підтвердив обставини скоєння злочинів. Крім того, просив не досліджувати докази та не допитувати свідків у зв`язку з визнанням вини.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
В судових дебатах обвинувачений підтримав свого захисника.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Показання обвинуваченого.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у висунутих йому обвинуваченнях у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 ст. 382 та ч. 5 ст. 407Кримінального кодексу України визнав, дав показання, відповідно до яких він пояснив, що звільнявся судом від кримінальної відповідальності, однак не приїхав до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , а поїхав до дому до дитини, а потім добровільно поїхав у Вінницю у ВСП. Думав, що його визначать у якусь бригаду, його завіз місцевий дільничний і там його забрала поліція. На запитання прокурора відповів, що розуміє, що неприбуття вчасно у строки визначені ухвалою Оратівського районного суду до військової частини НОМЕР_1 це вже повторне вчинення СЗЧ. Йому роз`яснювали наслідки закриття провадження з нереабілітуючих обставин, а також обов`язку прибути до військової частини для продовження проходження служби, натомість він поїхав до дому. Повідомив, що він є військовослужбовцем, підстав для списання немає, за час відсутності у військовій частині ніде не лікувався, а був вдома
Документи зібрані стороною обвинувачення.
Прокурором надано для приєднання до матеріалів кримінального провадження матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: інформацію про особу на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; протокол затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину від 27 серпня 2025 року; доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги особі, яка відповідно до положень кримінального процесуального законодавства вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою від 27.08.2025 №004-020003838; ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 28.08.2025, якою відносно підозрюваного ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою; аналітичне досьє на фізичну особу на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 станом на 27.08.2025; вимогу щодо судимості на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та довідку №25239615580315329273; копію вироку Оратівського районного суду Вінницької області від 10 липня 2025 року у справі №141/446/25, відповідно до якого ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень за ст. 126-1 КК України та за ч. 2 ст. 345 КК України з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України засуджено до 3 років позбавлення волі, відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; витяг з ЄРДР за №62025240040003616 від 08.08.2025 за ч. 5 ст.407 КК України та за ч. 1 ст. 382 КК України.
Обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 вказаних вище кримінальних правопорушень встановлені судом шляхом дослідження сукупності доказів, обсяг дослідження яких був визначений з урахуванням думок учасників судового провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
Висновки суду.
В зв`язку з тим, що обвинувачений повністю визнав свою провину та погодився з кваліфікацією вчинених ним злочинів, а прокурор та захисник не висловлювали жодних заперечень щодо встановлених обставин, суд відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і під час судового розгляду обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів щодо обставин, які характеризують особистість обвинуваченого та обтяжують чи пом`якшують покарання та доказів наданих прокурором. Водночас судом з`ясовано правильність розуміння зазначеними вище учасниками судового провадження обставин щодо недоцільності дослідження доказів, добровільність їх позиції та роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 та «Боротюк проти України» від 16.12.2010, де зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).
За таких обставин, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 та ч. 5 ст. 407 КК України, доведена у повному обсязі та суд кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 382 КК України, тобто невиконання судового рішення та за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України чи виправдання суд не вбачає.
Мотиви призначення покарання обвинуваченому.
Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.
Статтею50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, є нетяжким злочином, кримінальне правопорушення передбачене ч.5 ст.407 КК України, є тяжким злочином.
Суд вважає, що згідно зі ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є його щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, а також особу обвинуваченого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що останньому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі строком один рік за ч. 1 ст. 382 КК України та у виді позбавлення волі строком п`ять років за ч.5 ст.407 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 70 КК України та остаточно призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 382, ч.5 ст. 407 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Призначаючи такий вид покарання обвинуваченому, суд виходить із принципу законності, справедливості і індивідуалізації покарання, яке своїм видом та розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів, а також з метою припинення злочинної діяльності, як самими обвинуваченим так і іншими особами, призначення більш м`якого покарання, на думку суду, не відповідатиме даним про особу обвинувачених, та суперечитиме основним засадам призначення покарання та правовим положенням частини другої ст. 50 КК України, якою визначено мету покарання.
Суд зазначає, що статтями 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключається можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, звільнення на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки частина 1 цієї статті прямо вказує на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.
Суд не має законних підстав і для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на те, що частина 1 статті 69 КК України містить пряму заборону для прийняття зазначеного рішення у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.
Водночас висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 608/67/23, згідно з якими «звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього провадження, не зможе забезпечити реалізацію приписів статтей 50, 65 КК України. В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування».
Водночас судом встановлено, що вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 10.07.2025 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст 126-1 та ч. 2 ст. 345 КК України, ч. 1 ст. 70 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі та, з урахуванням ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
У постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 15.07.2025 у справі №462/7107/24 ККС вказав, касаційним судом сформована стала практика про те, що у випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Тобто звільнення від покарання з випробуванням не вважається невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку.
Таким чином остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно визначити, застосувавши також положення ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання частини покарання за вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 10.07.2025 та з урахуванням встановлених обставин призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, на переконання суду, захід примусу визначений судом, є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу винного, та зможе забезпечити виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, та буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Разом з тим, суд звертає увагу, що обвинувачений може скористатись правом, яке надає йому стаття 81-1 КК України, яка передбачає, що під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні судом встановлено, що ОСОБА_4 був затриманий 27 серпня 2025 року о 18:25 годині.
Водночас, суд враховує, що під час досудового розслідування обвинуваченому відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 28 серпня 2025 року, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк застосування до 25 жовтня 2025 року.
Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2025 року ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 22 грудня 2025 року.
Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 15 лютого 2026 року. 
Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30.06.1993, попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Так як обвинувачений ОСОБА_4 з 27 серпня 2025 року був затриманим та перебуває під вартою, то останньому з урахуванням вимог ч.5 ст. 72 КК України варто зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
З огляду на те, що підстави для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не перестали існувати, то вказаний запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 потрібно залишити до набрання вироком законної сили.
Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
Викривачі у кримінальному провадженні відсутні. Винагорода викривачу не пропонувалась.
Діями ОСОБА_4 шкоди не завдано. Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.
Підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб немає.
На підставі наведеного та керуючись ст. 349, 368, 369, 371, 374, 394, 615 КПК України, ст. 1, 12, 50, 65-67, 69, ч. 1 ст. 382, ч.5 ст. 407 КК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання:
- за ч.1 ст. 382 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі;
- за ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України ОСОБА_4 призначити остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Оратівського районного суду Вінницької області від 10.07.2025, у виді 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту набрання вироком законної сили. 
На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 27 серпня 2025 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід обраний ОСОБА_4 у виді тримання під вартою - залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1