ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/10952/25	Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М. 	
Провадження № 22-ц/817/294/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників у м.Тернополі цивільну справу №607/10952/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2025 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 17 листопада 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі – ТОВ «Бізнес позика», позивач, апелянт) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту. 
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 19 серпня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та відповідачем було укладено кредитний договір за №473917-КС-002, шляхом обміну електронними повідомленнями та підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 19 серпня 2024 року ТОВ «Бізнес позика» направило ОСОБА_2 пропозицію (оферту) укласти договір за №473917-КС-002 про надання кредиту. 19 серпня 2024 року відповідач прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору №473917-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачу через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор на номер телефону, який боржником було введено/відправлено.
Згідно з умовами кредитного договору ТОВ «Бізнес позика» надало відповідачу кредит у сумі 17000 грн шляхом перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідача за № НОМЕР_1 . Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за кожен день користування кредитом.
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором за №473917-КС-002 становить 47610.06 грн, з яких: 16905.75 – сума прострочених платежів по тілу кредиту та 30704.31 грн – сума прострочених платежів по процентах.
Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов.
Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за договором про надання кредиту за №118226-ТР1-001 від 21 липня 2020 року в сумі 37240 грн, з яких: 16905.75 грн – заборгованість за тілом кредиту та 20334.25 грн – сума заборгованості по процентах.
У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ТОВ «Бізнес позика» 1894.77 грн сплаченого судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено, представник позивача подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення відсотків в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції помилково сприйняв норми Закону України «Про споживче кредитування», а також ЦК України, та існуючої судової практики щодо, начебто, можливості суду зменшувати розмір процентів за кредитним договором, які нараховуються протягом строку кредитування (статті 1048 та 1056-1 ЦК України).
Представник позивача звертав увагу на те, що не слід ототожнювати поняття «денна процентна ставка» в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та процентну ставку(ки) в день, які встановлені в кредитному договорі, укладеному відповідачем з ТОВ «Бізнес Позика».
Зазначав, що розмір денної процентної ставки, передбачений Договором №473917-КС-002 про надання кредиту від 19 серпня 2024 року, становить 0.95% (з розрахунку 27160/17000/169 днів), що не перевищує 1%, виходячи з того, що обрахування базувалось на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі - як того вимагає норма ч.3 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.
Оскільки апелянт не оскаржує рішення суду в частині встановлення обставин щодо укладення між сторонами кредитного договору та стягнутої з відповідача суми боргу, тому апеляційний суд у вказаній частині рішення суду не переглядає.
Згідно ч.ч.1, 3 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи категорію та складність даної справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
19 серпня 2024 року позивач направив ОСОБА_2 пропозицію (оферту) укласти Договір за №473917-КС-002 про надання кредиту та останній акцептував оферту щодо укладення вказаного договору про надання кредиту на умовах, визначених офертою.
19 серпня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_2 укладено договір про надання кредиту за №473917-КС-002.
Згідно п.2.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у сумі 17000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених кредитним договором та Правилами надання споживчих кредитів.
Відповідно до умов п.п.2.3, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 2.8, 2.9, 2.10 кредитного договору, строк кредиту становить 24 тижні, стандартна процента ставка за кредитом – 1.5% в день, знижена процентна ставка за кредитом – 1.14850% в день, комісія за надання кредиту – 2550.00 грн, загальний розмір наданого кредиту – 17000 грн, термін дії договору – до 03 лютого 2025 року, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту – 33377.33 грн, орієнтовна річна процентна ставка – 19642.36%.
У п.3.2.3 кредитного договору сторони погодили графік здійснення позичальником чергових платежів за кредитом.
19 серпня 2024 року сторонами підписано паспорт споживчого кредиту, згідно з умовами якого сума кредиту становить 17000 грн, строк кредитування – 24 тижні, процентна ставка – фіксована, комісія за надання кредиту 2550 грн, загальні витрати за кредитом – 33377.33 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту – 50377.33 грн, реальна річна процента ставка – 19642.36% річних.
Згідно долученої позивачем анкети клієнта ОСОБА_2 , відповідач при зверненні до позивача з метою надання кредиту вказав номер банківської картки для перерахування коштів - НОМЕР_1 .
Як слідує з підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів, виданого ТОВ «ПрофітГід», 19 серпня 2024 року було проведено транзакцію з переказу коштів в розмірі 17000 грн, на платіжну картку: НОМЕР_2 , призначення платежу: «перерах. коштів ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_3 згідно кредитного договору №473917-КС-002 від 19 серпня 2024 року без ПДВ».
Як вбачається з відповіді АТ «Універсал Банк» № БТ/Е-8693 від 26 липня 2025 року, банківська картка № НОМЕР_1 емітована на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідно до виписки руху коштів по картці № НОМЕР_1 за період з 19 серпня 2024 року по 03 лютого 2025 року, виданої АТ «Універсал Банк», на вказану картку № НОМЕР_1 19 серпня 2024 року зараховано кошти в розмірі 17000 грн.
Із вказаної виписки руху коштів по картці встановлено, що відповідач користувався вказаними коштами та здійснював часткове повернення.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом у гривні та довідки про стан заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором за №473917-КС-002 від 19 серпня 2024 року станом на 15 травня 2025 року становить 47610.06 грн, з яких: 16905.75 – сума заборгованості по тілу кредиту та 30704.31 грн – сума заборгованості по процентах.
З вказаного розрахунку заборгованості за кредитом у гривні слідує, що відповідач 02 вересня 2024 року, 17 вересня 2024 року та 30 вересня 2024 року здійснив часткове погашення заборгованості, а саме: 94.25 грн на погашення заборгованості тіла кредиту та 8395.75 на погашення заборгованості за відсотками.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач безпідставно в період з 21 серпня 2024 року по 03 лютого 2025 року нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі 1.5% в день, всупереч п.17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», згідно з яким з 21 серпня 2024 року денна процентна ставка повинна становити 1%, при цьому відповідач частково погасив заборгованість.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Як встановлено судом та не оскаржується апелянтом, 19 серпня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_2 укладено договір про надання кредиту за №473917-КС-002, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 17000 грн та зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених кредитним договором та Правилами надання споживчих кредитів.
Відповідно до умов п.п.2.3, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 2.8, 2.9, 2.10 кредитного договору, строк кредиту становить 24 тижні, стандартна процента ставка за кредитом – 1.5% в день, знижена процентна ставка за кредитом – 1.14850% в день, комісія за надання кредиту – 2550.00 грн, загальний розмір наданого кредиту – 17000 грн, термін дії договору – до 03 лютого 2025 року, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту – 33377.33 грн, орієнтовна річна процентна ставка – 19642.36%.
Доводи апеляційної скарги в основному зводяться до твердження, що розмір денної процентної ставки за кредитним договором не перевищує 1%, а суд першої інстанції помилково ототожнив поняття денної процентної ставки та процентної ставки за день користування кредитом.
Суд апеляційної інстанції зазначені доводи апеляційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин та вимог чинного законодавства, відхиляє з таких підстав.
Відповідно до ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній з 24 грудня 2023 року (з урахуванням змін, внесених Законом України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року), максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Зі змісту статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що законодавець чітко розмежував та водночас пов`язав між собою такі категорії, як реальна річна процентна ставка, денна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача. Так, частиною першою цієї статті визначено, що реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України, а частиною другою передбачено, що для цілей обчислення як реальної річної процентної ставки, так і денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2.5 %; протягом наступних 120 днів – 1.5 %.
Перехідні положення законопроєкту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроєкту.
Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п.5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п.17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.
Відповідно до ч.4 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.
Пунктом 1-2 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття «денна процентна ставка» як загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.
Тобто, денна процентна ставка є розрахунковою величиною за спеціальною формулою, що базується на показниках загальних витрат за споживчим кредитом, його загальним розміром та строком кредитування, максимальний розмір якої визначений вказаним вище Законом.
Встановлено, що відповідно до пункту 2.11 договору про надання кредиту, з урахуванням формули, передбаченої частиною четвертою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавцем було визначено та підтверджено розмір денної процентної ставки у 1.16 %. Зазначена обставина підтверджується змістом самого договору та не спростована апелянтом належними і допустимими доказами.
Водночас законодавець імперативно встановив, що загальні витрати за споживчим кредитом, у тому числі проценти за користування кредитом, повинні бути розраховані кредитодавцем таким чином, щоб максимальний розмір денної процентної ставки не перевищував 1 %, зокрема з 21 серпня 2024 року.
Отже, суд першої інстанції вірно вважав, що розмір денної процентної ставки, передбаченої договором, не узгоджується із розміром денної процентної ставки, передбаченої Законом.
А тому і розрахував проценти за договором, виходячи зі ставки 1% за вказаний вище період.
Доводи апеляційної скарги про те, що денна процентна ставка за договором фактично становить 0.95 % та відповідає вимогам закону, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони ґрунтуються на довільному перерахунку, який суперечить умовам самого кредитного договору, зокрема пункту 2.11, яким прямо зафіксовано інший розмір денної процентної ставки.
Так, в п.2.11 договору про надання кредиту встановлено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: (ЗВСК 33377.33 грн / ЗРК 17000,00)/ t 169 днів х 100% = 1.16 %).
Доказів внесення змін до договору в цій частині матеріали справи не містять.
Наведені судом першої інстанції у рішенні розрахунки розміру процентів, здійснені з урахуванням максимально допустимої денної процентної ставки у 1%, в апеляційній скарзі не спростовані, а доводи апелянта зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтовано відхилив вимоги позивача у частині стягнення процентів за користування кредитом понад розмір, визначений законом.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон України «Про споживче кредитування» не оперує поняттям «процентна ставка в день». Законодавцем визначено виключно поняття денної процентної ставки як розрахункової величини, що обчислюється відповідно до формули, встановленої частиною четвертою статті 8 Закон України «Про споживче кредитування», та для якої встановлено імперативне обмеження максимального розміру. Отже, посилання апелянта на розмежування «процентної ставки в день» та «денної процентної ставки» не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.374, 375, 367, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 листопада 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 
Судді