Справа № 758/19933/25 
Категорія 79 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року          м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Петрова Д.В.,
при секретарі судового засідання   Сідько І.О.,
за участю
представника відповідача    Килівника Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про стягнення невиплаченої при звільнені матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,
У С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що працювала на посаді менеджера Департаменту електрифікації та електропостачання Акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки звільнилась 04.09.2025 за угодою сторін, що підтверджується наказом від 01.09.2025 № 2966/ос.
Позивач зазначає, що роботодавцем не було дотримано вимоги статті 116 Кодексу законів про працю (далі - КЗпПП) України, так як з нею не було проведено остаточного розрахунку в день її звільнення (04.09.2025), як того вимагає чинне в Україні трудове законодавство, зокрема не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 рік у розмірі посадового окладу (тарифної ставки).
За час роботи в Акціонерному товаристві «Українська залізниця», у 2022-2025 роках позивач подавала окремі заяви про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення, проте матеріальна допомога на оздоровлення у 2022-2025 роках не виплачувалась.
Окрім цього, позивач зазначає, що у зв?язку з тим, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок в день її звільнення, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду з цим позовом пройшов 51 календарний день (з 05 вересня 2025 року по 01 грудня 2025 року включно), з відповідача (АТ «Укрзалізниця») на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який на момент звернення до суду становить 165 854,48 грн.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
09.02.2026 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.
Представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень зазначає, що згідно позовної заяви відповідачем не було сплачено позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік, що мав би здійснити відповідач відповідно до п.п.2.2.10 Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 роки. Проте, відповідачем було нараховано та повністю сплачено вказану допомогу ще за довго до звільнення позивачки.
Здійснення вказаної виплати позивачці підтверджується розрахунком заробітної плати за грудень 2024 року, платіжними відомостями №1357, 1368, платіжними інструкціями 19806 від 07.01.2025, №980917 від 30.12.2024, розрахунковим листом за 2024 рік.
Щодо виплати вказаної допомоги позивачці за 2022 рік лише у 2025 році, представник відповідача пояснює це тим, що 14 березня 2022 на засіданні правління АТ «Укрзалізниця» за погодженням голови Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників, було ухвалено рішення (протокол № Ц-54/31 Ком.т): 
«1.1. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів:
1.1.4. Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомогизгідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики» протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022».
Отже, як вбачається з вказаного рішення правління, відповідачем на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було надано доручення керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» щодо реалізації заходів відносно призупинення додаткових виплат що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління.
В подальшому, на виконання вказаного рішення правління, Директором з управління персоналом та соціальної політики та головним бухгалтером АТ «Укрзалізниця» було підписано лист від 25.03.2022 № ЦЦУП-10/195, адресований керівникам структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», керівникам регіональних філій, філій направлявся до виконання додаток до вказаного листа, а саме Перелік кодів видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період дії правового режиму воєнного стану.
У вказаному переліку на стор.5, зазначена і виплата під назвою «матеріальна допомога на оздоровлення; вид оплати 392; примітки: не платимо з 24.03.2022 відповідно до норм ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX».
Отже, саме на підставі вказаних документів на період дії правового режиму воєнного стану відповідачем було призупинено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
В подальшому, а саме на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» (витяг з протоколу № Ц-82/89 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 30.12.2024) було поновлено виплату працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік.
Тобто, з урахуванням того, що виплата вказаної допомоги за 2022 рік була поновлена, в 2025 році позивачці її було виплачено у відповідному розмірі.
Представник відповідача також зазначає, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, є виключно похідною від основних вимог, а отже, відсутні підстави і для її задоволення також.
Між тим, якщо суд дійде висновку про задоволення/часткове задоволення основних вимог, то в такому випадку, відповідач просить суд у разі, якщо суд за результатами розгляду справи вбачатиме підстави для прийняття рішення про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшити суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 1% від суми, враховуючи висновок Верховного Суду у постанові від 11.10.2021 у справі № 757/1997/20-ц.
В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача в заяві на адресу суду просив розгляд справи проводити без участі сторони позивача та задовольнити заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, дійшов такого висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на посаді менеджера Департаменту електрифікації та електропостачання Акціонерного товариства «Українська залізниця», звідки звільнилась 04.09.2025 за угодою сторін, що підтверджується копією наказу від 01.09.2025 № 2966/ос.
Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, представник відповідача посилається на те, що 14 березня 2022 на засіданні правління АТ «Укрзалізниця» за погодженням голови Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників, було ухвалено рішення (протокол № Ц-54/31 Ком.т): 
«1.1. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів:
1.1.4. Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомогизгідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики» протоколом № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022».
Отже, як вбачається з вказаного рішення правління, відповідачем на період дії правового режиму воєнного стану в Україні було надано доручення керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» щодо реалізації заходів відносно призупинення додаткових виплат що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема матеріальної допомоги. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління.
В подальшому, на виконання вказаного рішення правління, Директором з управління персоналом та соціальної політики та головним бухгалтером АТ «Укрзалізниця» було підписано лист від 25.03.2022 № ЦЦУП-10/195, адресований керівникам структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», керівникам регіональних філій, філій направлявся до виконання додаток до вказаного листа, а саме Перелік кодів видів оплат, за якими проводитиметься нарахування на період дії правового режиму воєнного стану.
У вказаному переліку зазначено й виплату під назвою «матеріальна допомога на оздоровлення; вид оплати 392; примітки: не платимо з 24.03.2022 відповідно до норм ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX».
Отже, саме на підставі вказаних документів на період дії правового режиму воєнного стану відповідачем було призупинено виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.
Разом із тим, за приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
Судом було встановлено, що відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування пункту 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати, а саме матеріальної допомоги на оздоровлення.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№2136-IX від 15.03.2022) на який посилається Відповідач як на підставу для призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення прийнято 15.03.2022, а набрав чинності 24.03.2022 року.
14 березня 2022 року правлінням АТ «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, керуючись ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийнято рішення про призупинення зокрема п. 1.1.4 інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в які входить матеріальна допомога.
Відповідач вказує, що ним законно призупинено виплати та рішення правління законне, так як 14.03.2022 року за № 7160 у Верховній Раді України було зареєстровано проект ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Ст. 11 якого передбачила, що на час військового стану дія окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця може бути зупинена, і в день реєстрації проекту закону у ВРУ було прийнято протокольне рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року в якому згідно пункту 1.1.4. на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, призупинено виплати , що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, тому воно законне, та підлягає застосуванню, з такими твердженнями суд звичайно погодитися не може, адже це суперечить вимогам Закону та Конституції України, але оскільки питання законності протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року не є предметом позову, суд не досліджує це питання, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог.
Так, відповідно статті 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю.
Відповідно до статті 4 Закону вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси.
Вимоги найманих працівників, профспілки чи об`єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об`єднанню організацій роботодавців.
Відповідно до статті 5 Закону роботодавець або уповноважена ним особа, організація роботодавців, об`єднання організацій роботодавців зобов`язані розглянути вимоги найманих працівників, категорій найманих працівників, колективу працівників чи профспілки та повідомити їх представників про своє рішення у триденний строк з дня одержання вимог.
Якщо задоволення вимог виходить за межі компетенції роботодавця або уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців, вони зобов`язані надіслати їх у триденний строк з дня одержання вимог власнику або до відповідного вищестоящого органу управління, який має право прийняти рішення. При цьому строк розгляду вимог найманих працівників кожною інстанцією не повинен перевищувати трьох днів.
Загальний строк розгляду вимог і прийняття рішення (з урахуванням часу пересилання) не повинен перевищувати тридцяти днів з дня одержання цих вимог роботодавцем або уповноваженою ним особою, організацією роботодавців, об`єднанням організацій роботодавців до моменту одержання найманими працівниками чи профспілкою повідомлення від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців, власника, відповідного вищестоящого органу управління про прийняте рішення.
Рішення роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців, власника, відповідного вищестоящого органу управління викладається у письмовій формі і не пізніше наступного дня надсилається уповноваженому представницькому органу іншої сторони колективного трудового спору (конфлікту) разом із соціально-економічним обґрунтуванням.
Відповідно до статті 6 Закону колективний трудовий спір (конфлікт) виникає з моменту, коли уповноважений представницький орган найманих працівників, категорії найманих працівників, колективу працівників або профспілки одержав від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців повідомлення про повну або часткову відмову у задоволенні колективних вимог і прийняв рішення про незгоду з рішенням роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або коли строки розгляду вимог, передбачені цим Законом, закінчилися, а відповіді від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців не надійшло.
Як встановлено судом, в межах даного цивільного спору, позивачем заявлено позовні вимоги щодо порушення його законних прав та інтересів через недоплачену матеріальної допомоги на оздоровлення.
Саттею 58 Конституції України установлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Отже, АТ «Українська залізниця» призупинили виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши працівника ОСОБА_1. про ухвалення вказаного рішення, а також в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Тим більше, якщо таке призупинення, а саме застосування п. 1.1.4 інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в які входить матеріальна допомога, відбулося до 24.03.2022 року, тобто до дії ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст. 11 цього Закону.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно пункту 2.2.10. Колективного договору, яким встановлено надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).
Згідно з п. 1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.
Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати , а саме матеріальної допомоги на оздоровлення.
Однак, варто зауважити те, що згідно п. 1 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 (протокол №Ц-82/39 Ком.т.) на період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (зі змінами), починаючи з 01.07.2024:
1.1. Зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій, їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.
1.2. Здійснювати нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченої Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу). Виплату матеріальної допомоги на оздоровлення здійснювати згідно з наказами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, за письмовою заявою працівників, які безперервно пропрацювали в АТ «Укрзалізниця» шість і більше місяців, при виході працівника у щорічну відпустку (тривалість якої становить не менше 14 календарних днів) один раз на календарний рік в межах одного облікового періоду відпустки».
Згідно з п. п. 3.2.18 п. 3.2 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки чітко визначено «надавати працівникам галузі матеріальну допомогу на оздоровлення на умовах і в розмірах, передбачених колективними договорами, а з 01.01.2007 року не менше 30% тарифної ставки (посадового окладу)».
У зв`язку з тим, що положення колективних договорів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення зупинено за ініціативою роботодавця згідно ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», виплата позивачці за 2024 та 2025 роки матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 30 % її посадового окладу відповідає рішенню правління АТ «Укрзалізниця» від 27.06.2024 (протокол №Ц-82/39 Ком. т.) та Галузевій угоді між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки.
В свою чергу, здійснення відповідачем виплати вказаної допомоги позивачці за період 2024-2025 років у розмірі 30% не оспорюється та визнається про це у своєму позові ОСОБА_1 .
Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив частину встановленого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, що підтверджується розрахунком заробітної плати за грудень 2024 року, платіжними відомостями № 1357, № 1368, платіжними інструкціями № 19806 від 07.01.2025, № 980917 від 30.12.2024, розрахунковим листом за 2024 рік.
Так матеріали справи містять платіжну відомість № 1368 від 31.12.2024 на видачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 15 642 грн 32 коп.
Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивачки, не було дотримано вимог, передбачених ст. 116 КЗпП України, а саме не було проведено остаточного розрахунку в день її звільнення 04.09.2025, позовні вимоги в частині стягнення невиплачених при звільненні невиплаченої частини матеріальної допомоги, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, а саме: стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік у розмірі 17 357 грн 68 коп. (33 000-15 642,32), за 2023 рік у розмірі 33 000 грн, що разом складає 50 357 грн 68 коп.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 165 854 грн 48 коп., суд дійшов до наступного висновку.
Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив із ним остаточний розрахунок, не виплативши одноразову матеріальну допомогу, спір щодо стягнення такої заборгованості вирішено на користь працівника, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, з дня, наступного за днем звільнення по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто за період з 05.09.2025 по 01.12.2025 відповідно до положень ст. 117 КЗпП.
Відповідно до п. 8 Розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як зазначено вище, пунктом 4 розділу ІІІ Порядку № 100 встановлено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.
Судом встановлено, що середньоденний розмір нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 становить 1 884 грн 71 коп.
З урахуванням зазначеного, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.
Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, суд зауважує на наступному.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19.
В цій постанові Верховний Суд зазначив, що для застосування критеріїв пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розміру належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані дні відпустки у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності.
Обрахована судом сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 165 854 грн 48 коп.
Згідно із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, згідно із якою обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців
Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 74 435 грн 49 коп. як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (44,88 % від 165 854 грн 48 коп.).
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, згідно із якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка судом частково задоволена, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у сумі 543 грн 59 коп. (278 054 грн 48 коп. * 44,88%).
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про стягнення невиплаченої при звільнені матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки у розмірі 50 357 (п`ятдесят тисяч триста п`ятдесят сім) грн 68 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 435 (сімдесят чотири тисячі чотириста тридцять п`ять) грн 49 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 543 (п`ятсот сорок три) грн 59 коп.
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
-позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ;
-відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця, місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, код ЄДРПОУ - 40075815.

Суддя         Дмитро ПЕТРОВ