ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 березня 2026 року
м. Київ

справа № 367/911/23
провадження № 61-14519св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
Короткий зміст позовних вимог
1. У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
2. Позов обґрунтовано тим, що 25 вересня 2019 року ОСОБА_2 отримала в борг грошові кошти в сумі 100 000 доларів США від ОСОБА_1 та зобов`язалася повернути цю позику в термін до 25 листопада 2019 року. 
3. Зазначав, що про отримання позики позичальниця власноруч написала розписку від 25 вересня 2019 року та передала її позикодавцю. 
4. У визначений розпискою термін позичальником сума позики повернута не була. Жодних дій, спрямованих на повернення грошових коштів, позичальниця не вчиняє, на контакт з позикодавцем не виходить.
5. Позивачем в заяві також наведено розрахунок трьох процентів річних від простроченої заборгованості в період з 27 січня 2020 року по 27 січня 2023 року, що складає 9 008,81 доларів США.
6. Враховуючи викладене просив суд тягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основної заборгованості у розмірі 100 000 доларів США, три проценти річних у розмірі 9 008,81 доларів США, що разом становить 109 008,81 доларів США.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 квітня 2025 року у складі судді Кухленка Д. С. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
8. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачці.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
9. Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.
10. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 100 000 доларів США та три проценти річних у розмірі 9 008,81 доларів США, а всього 109 008,81 доларів США. Здійснено розподіл судових витрат.
11. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем на підтвердження боргового зобов`язання відповідачки було надано копію розписки від 25 вересня 2019 року, з якої вбачається, що остання отримала грошові кошти у сумі 100 000 доларів США та зобов`язалась їх повернути до 25 листопада 2019 року.
12. Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не повернула грошові кошти, такі підлягають стягненню на користь позивача.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
13. У листопаді 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
14. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
15. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
16. У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення місцевого суду.
17. Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17, від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 19 серпня 2020 року в справі № 291/1447/17, від 27 січня 2021 року в справі № 753/13197/18, від 14 квітня 2021 року в справі № 624/423/17, від 01 червня 2022 року в справі № 559/2587/19 та в справі № 912/642/20, від 30 серпня 2022 року в справі № 361/8807/18, від 20 січня 2023 року в справі № 624/927/19, від 20 вересня 2023 року в справі № 910/23621/17, від 03 серпня 2023 року в справі № 904/7930/21, від 20 грудня 2023 року в справі № 187/1017/19, від 05 червня 2024 року в справі № 335/8467/21, від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
необґрунтоване відхилення (нерозгляд) клопотання; встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
18. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту передачі відповідачці грошових коштів, які він вимагає повернути.
19. Крім того, стягуючи 3 % річних, апеляційний суд не врахував положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавце), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
20. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року і до сьогодні нарахування 3 % річних за прострочення повернення суми позики є незаконним.
21. Також заявниця посилається на неврахування судом пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому позивач не мав права нараховувати 3 % річних з початку карантину, який було введено 12 березня 2020 року.
22. Крім того, судом апеляційної інстанції не застосовано строк позовної давності.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
23. У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24. Згідно розписки від 25 вересня 2019 року ОСОБА_2 отримала в борг гроші в сумі 100 000 доларів США від ОСОБА_1 . Зобов`язалась повернути до 25 листопада 2019 року.
Позиція Верховного Суду
25. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
26. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
27. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
28. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
29. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
30. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
31. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
32. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
33. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
34. Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
35. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
36. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
37. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
38. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
39. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
40. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
41. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
42. Судами встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження боргового зобов`язання ОСОБА_2 до суду було надано копію розписки від 25 вересня 2019 року, згідно якої ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 25 листопада 2019 року (т. 1, а. с. 9).
43. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відповідач не виконала умов укладеного договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання коштів не спростувала, тому наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу.
44. Доводи заявниці щодо недоведеності позивачем передачі грошових коштів відхиляються колегією суддів, оскільки спростовуються вищевикладеним.
45. Разом із тим, знайшли підтвердження доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом положень пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
46. Так, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
47. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
48. Суд апеляційної інстанції, стягуючи 3 % річних за період з 27 січня 2020 року по 27 січня 2023 року у розмірі 9 008,81 доларів США, наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку, що 3 % річних підлягають стягненню за весь час, визначений позивачем.
49. З огляду на викладене, стягненню підлягають 3 % річних за період з 27 січня 2020 рок по 23 лютого 2022 року.
50. Так, за період прострочення грошового зобов`язання з 27 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року підлягає стягненню 2 786,89 доларів США 3 % річних (100 000 х 3 х 340 :366 :100).
51. За період з 01 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року підлягає стягненню 3 435,61 доларів США 3 % річних. (2021 рік - 100 000 х 3 х 365 : 365 : 100 = 3 000); 2022 рік - 100 000 х 3 х 53 : 365 : 100 = 435,62)).
52. Отже, на користь позивача з відповідача підлягають стягнення 3 % річних за період з 27 січня 2020 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 6 255,5 доларів США.
53. Суд апеляційної інстанції наведеного вище не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення 3 % річних за весь період, визначений позивачем.
54. Колегія суддів відхиляє посилання заявника щодо неврахування апеляційним судом пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
55. Відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
56. Однак статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.
57. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
58. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
59. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
60. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
61. Таким чином, відсутні підстави вважати, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
62. Також колегією суддів відхиляються посилання заявниці на незастосування апеляційним судом строків позовної давності.
63. Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій останній посилався на те, що строк позовної давності почав перебіг 26 листопада 2019 року та закінчився 25 листопада 2022 року., тобто звертаючись до суду із позовом 02 лютого 2022 року, позивач пропустив строк позовної давності.
64. За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
65. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
66. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
67. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
68. Як вказувалось вище, відповідачка зобов`язалась повернути грошові кошти до 25 листопада 2019 року.
69. Отже, строк позовної давності почав обчислюватись з 26 листопада 2019 року.
70. Із позовом позивач звернувся до суду 02 лютого 2023 року.
71. Разом із цим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
72. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
73. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
74. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
75. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
76. Подібний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
77. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
78. Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
79. З огляду на те, що позивач звернувся до суду 02 лютого 2023 року, колегія суддів відхиляє посилання заявниці на пропущення останній строк позовної давності під час звернення до суду із вказаним позовом.
80. Посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17, від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 19 серпня 2020 року в справі № 291/1447/17, від 27 січня 2021 року в справі № 753/13197/18, від 14 квітня 2021 року в справі № 624/423/17, від 01 червня 2022 року в справі № 559/2587/19 та в справі № 912/642/20, від 30 серпня 2022 року в справі № 361/8807/18, від 20 січня 2023 року в справі № 624/927/19, від 20 вересня 2023 року в справі № 910/23621/17, від 03 серпня 2023 року в справі № 904/7930/21, від 20 грудня 2023 року в справі № 187/1017/19, від 05 червня 2024 року в справі № 335/8467/21, від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17, відхиляються колегією суддів, оскільки з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, судове рішення апеляційного суду не суперечить висновкам, викладеним у вказаних постановах.
81. З огляду на те, що судом апеляційної інстанції невірно обраховано 3 % річних, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни судового рішення апеляційного суду в указаній частині.
82. Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року в частині стягнення 3 % річних змінити, зменшивши розмір стягнутих 3 % річних з 9 008,81 доларів США до 6 222,5 доларів США.
3. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович