КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/6767/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 757/27103/22-ц
16 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М., у цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд стягнути з відповідача на свою користь 113 000 доларів США основного боргу за договором позики, 7 727,34 доларів США трьох відсотків річних, а всього 120 727,34 доларів США та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір позики у вигляді письмової розписки, згідно якої, складеної російською мовою, відповідач повідомляє про отримання від позивача грошових коштів у розмірі 113 000 доларів США на строк до 16.06.2020 року до 13.30 год.
Водночас, станом на дату подання даного позову відповідач не повернула позивачу грошову суму, вказану у розписці від 15.06.2020 року в повному обсязі.
Таким чином, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за договором позики у розмірі 113 000 доларів США. 
Оскільки відповідач своєчасно не повернула суму позики, то вона, крім суми боргу за договором, зобов`язана також сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно розрахунку, наданого представником позивача, нарахування 3% річних відповідно до договору від 15.06.2020 року становить у розмірі 7 727,34 доларів США.
Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 113 000 доларів США основного боргу за договором позики, 7 727,34 доларів США трьох відсотків річних, а всього 120 727,34 доларів США. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. У задоволенні решти вимог позову - відмовити.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, не здійснивши повернення боргу позивачу в погоджений між ними і зафіксований в борговій розписці строк, чим грубо порушила законні права та інтереси останнього. Отже, відповідач зобов`язана повернути позивачу 113 000,00 доларів США.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно розрахунку, наданого представником позивача, нарахування 3% річних відповідно до договору від 15.06.2020 року становить у розмірі 7 727,34 доларів США. Указаний розрахунок відповідачем не спростовано.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, 07 січня 2026 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що при ухваленні рішення судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та недоведені обставини, які суд безпідставно визнав встановленими.
Так, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що між сторонами у справі укладений договір позики, оскільки це не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи, в документі, який іменовано як розписка зазначено, що ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 113 000 доларів США, проте в ній не зазначено, що кошти взяті в борг чи на підтвердження укладення договору позики. Отже, у відповідача відсутнє зобов`язання перед позивачем з повернення грошових коштів за договором позики. При цьому посилалась на існування між сторонами відносин по бізнесу та інвестиціям.
Суд не врахував висновки Верховного Суду, сформовані в постановах від 13.09.2023 року в справі № 754/3591/21, від 08.07.2019 року в справі № 524/4946/16, правовідносини в яких є подібними до правовідносин в справі, що переглядається. 
В судове засідання з`явились ОСОБА_1 та її представник адвокат Рябець Н.М., які підтримали доводи апеляційної скарги, підтвердили отримання коштів, зазначивши, що повертати їх до вказаної години могла не тільки відповідач, а й іеші особи, просили скаргу задовольнити. 
Представник позивача адвокат Моргун Д.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 15,06.2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики шляхом складення відповідачем письмової розписки та надання її позивачу.
Згідно вказаної розписки від 15.06.2020 року, складеної російською мовою, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 113 000 доларів США на строк до 16.06.2020 року до 13.30 год.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Системний аналіз норм статті 1046, 1047 ЦК України свідчить, що, оскільки договір позики є реальним, то факт передання грошових коштів може підтверджуватися договором позики, укладеними в письмовій формі, якщо в тексті такого договору сторонами не зазначений інший строк передання грошових коштів.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що реальним вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі (частини перша статті 545 ЦК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що розписка від 15.06.2020 року містить умови, необхідні для письмової форми договору позики, зокрема, суму коштів, що була передана, відомості про позикодавця та позичальника, про строк, на який позика була отримала, що в свою чергу вказує на обов`язок боржника повернути суму позики, отриману відповідачем та строки повернення таких грошових коштів.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується та вважає їх правильними.
Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договорів позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).
Оскільки відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання з повернення суми позики, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з неї на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду, сформованих в постановах від 13.09.2023 року в справі № 754/3591/21, від 08.07.2019 року в справі № 524/4946/16, не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини в зазначених справах є різними, спірні правовідносини виникли між іншими сторонами та з приводу інших боргових зобов`язань.
Що стосується інших доводів апеляційної скарги, то такі не заслуговують на увагу, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справ та надав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам.
Крім того, доказів на підтвердження існування між сторонами інших правовідносин, ніж боргових, а саме бізнесу та інвестиційних договірних, суду не надано ні в першій, ні в апеляційній інстанціі.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2026 року

Головуючий: Судді: