Справа №592/2302/26 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Шияновська Т. В.	
Номер провадження 33/816/1145/26 	Суддя-доповідач Клімашевська І. В. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Клімашевська І.В.,
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності –адвоката Маховик Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Маховика Романа Васильовича на постанову Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.03.2026, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,

притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,-

У С Т А Н О В И Л А:

Постановою судді Ковпаківського районного суду м.Суми від 23 березня 2026 року ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік за те, що він 06.02.2026 о 21:36 в м. Суми по вул. Роменська, 116, керував т/з Toyota Venza д.н.з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується показами приладу газоаналізатора Drager Alcotest 6820 ARHE-0214, результат тесту № 2187 становив 0,84 проміле, з яким водій був згоден; огляд проводився на місці зупинки т/з зі згоди водія. Вказаними діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням захисник ОСОБА_1 - адвокат Маховик Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Ковпаківського районного суду м.Суми від 23 березня 2026 року та закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_2 , а також самого ОСОБА_1 , який через виконання обов`язків військової служби не міг бути присутнім у судовому засіданні, яке відбулось 23.03.2026. З огляду на це, ОСОБА_1 зазнав істотного обмеження у праві на доступ до правосуддя і це вплинуло на повноту судового розгляду. Окрім того, зазначав, що керуючи автомобілем 06.02.2026 ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, що виключає наявність складу адміністративного правопорушення. Дії ОСОБА_1 охоплювались об`єктивною стороною ч.3 ст. 172-20 КУпАП, проте суд першої інстанції вказаної обставини не врахував, провів розгляд справи неповно. До того ж, про розгляд протоколу за ч.3 ст. 172-20 КУпАП ОСОБА_1 не повідомлявся, а об`єднуючи 2 справи про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції порушив презумпцію невинуватості, завчасно встановивши, що ОСОБА_1 вчинив кілька адміністративних правопорушень.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги свого захисника та повідомив, що перебуває на військовій службі 24/7. В той день його відпустили відпочити та він вжив алкоголь, після чого прийшла шифровка, яку потрібно було протягом пів-години розшифрувати та передати командуванню. Таксі в район, де він мешкає, не їзде і це було б довго, тому він сів за кермо і був зупинений працівниками поліції. Вважає, що діяв в стані крайньої необхідності і що його дії повинні бути кваліфіковані за ч.3 ст.172-20 КУпАП.
Адвокат Маховик Р.В. в судовому засіданні повністю підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, вислухавши учасників, апеляційний суд дійшов наступних висновків. 
Так, у відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення в межах поданої захисником апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що розглядаючи вказану справу, суддя суду першої інстанції дотримався вимог вищезазначеного закону та дійшов вірного висновку про наявність в діях  ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.
Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що факт вчинення  ОСОБА_1  вказаного правопорушення, суддею суду першої інстанції було встановлено з врахуванням наявних у матеріалах справи доказів, а саме, протоколу про адміністративне правопорушення та відеозаписів, які було долучено працівниками поліції до складених матеріалів.
Вказані докази зібрані у передбаченому законом порядку і обставин, за яких можливо було б дійти висновку про їх неналежність чи недопустимість, апеляційним судом не встановлено.
При цьому, відеозапис, який було враховано суддею суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови, було проглянуто і апеляційним судом, і саме його даними, підтверджується керування транспортним засобом саме  ОСОБА_1 , в якого, під час спілкування, працівники поліції виявили ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим, останній проходить огляд на стан сп`яніння на місці та не заперечує щодо отриманих результатів.
Що стосується доводів апелянта, що ОСОБА_3 06.02.2026 керував автомобілем у стані крайньої необхідності, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 18 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
Так, з дослідженого відеозапису вбачається, що працівники поліції зупиняють транспортний засіб, під керуванням ОСОБА_1 . Під час спілкування з ним і перевірки документів, ОСОБА_1 спокійно дає документи та не повідомляє, що кудись поспішає або, що йому терміново треба їхати на службу. Тобто, в день, коли ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції, проходив огляд та відносно нього складено протокол, обставин, які б вказували на існування крайньої необхідності, останній не повідомляв, а версія сторони захисту щодо виконання 06.02.2026 року ОСОБА_1 обов`язків в стані крайньої необхідності з`явилася лише під час розгляду матеріалів в суді першої інстанції.
Таким чином, саме посилання особи, стосовно якої здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності у вигляді термінового виклику у розташування відділу, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпАП. А будь-яких документальних доказів наявності крайньої необхідності матеріали справи не містять.
Окрім того, апелянтом зазначалось, що позбавлення можливості отримання пояснень від ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 істотно вплинули на повноту судового розгляду зважаючи на обставини справи, характер несення служби та виконання обов`язків в стані крайньої необхідності.
В цього приводу слід зазначити, що судом першої інстанції було надано оцінку вказаним обставин. З ними погоджується і суд апеляційної інстанції, зазначаючи, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що справа відносно нього вже перебуває на розгляді в суді (надійшла до суду 11.02.2026). Він не був позбавлений можливості надіслати суду письмові пояснення чи заперечення по суті адміністративного правопорушення. Адже, він особисто 16.03.2026 подав рапорт на ім`я Начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 з приводу подій, які трапились з ним 06.02.2026 і саме які стали підставою для складання відносно нього адміністративних матеріалів ( а.с.26). Окрім того, з матеріалах справи міститься його заява (датована 17.03.2026), в якій він просить розглядати справу у його відсутність, а доказів неможливості з`явитися в судове засідання 23.03.2026 через зайнятість на службі надано не було.
Крім того, захист ОСОБА_1 здійснює у справі професійний адвокат, який мотивував позицію щодо крайньої необхідності під час розгляду матеріалів в суді першої інстанції і виклав цю позицію в доводах поданої апеляційної скарги. ОСОБА_1 же, який наділений правом самостійної подачі апеляційної скарги, окремо апеляційної скарги і будь-яких доповнень до апеляції свого захисника не подавав. А під час розгляду справи апеляційним судом надавав пояснення, які не спростовують висновків місцевого суду та обставин, що були встановлені в суді першої інстанції. З урахуванням цього, покази ОСОБА_1 жодним чином не вплинули на повноту судового розгляду. Отже судом першої інстанції спростовано позицію сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності і з такими висновками повністю погоджується апеляційний суд.
Крім того, на переконання суду, не вплинула на повноту судового розгляду і відсутність показань свідка ОСОБА_2 . 
При цьому, вважаю, що відмова судді суду першої інстанції у задоволенні клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_2 є цілком обґрунтованою з урахуванням вказаних вище обставин (коли ОСОБА_1 у день події і складання протоколу, обставин, які б вказували на існування крайньої необхідності, не повідомляв, а версія щодо крайньої необхідності з`явилася лише в суді першої інстанції).
Щодо того, що дії ОСОБА_1 охоплювались об`єктивною стороною ч.3 ст. 172-20 КУпАП, а не ч.1 ст. 130 КУпАП, проте суд першої інстанції це не врахував, слід зазначити наступне.
Адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП, може бути вчинено в таких формах:
1)керування транспортними засобами особами в стані алкогольною наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції;
2)передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стан такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів;
3)відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідне до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Частиною першою статті- 172-20 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за такі діяння:
1)розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів;
2)появу таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння;
3)виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння;
4)відмову таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
З наведеного випливає, що діяння, передбачені частиною першою статті 130 КУпАП, крім передачі керування транспортним засобом, охоплюються об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого статтею 172-20 цього Кодексу, у формі виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння та відмови від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, але лише за умови, якщо такі діяння вчинені військовослужбовцем безпосередньо під час виконання обов`язків військової служби.
Також суд акцентує, що суб`єктом адміністративного правопорушення передбаченого статтею 130 КУпАП, є будь-яка осудна особа, яка керує транспортним засобом у віці, з якого настає адміністративна відповідальність, а передбачене статтею 172-20 КУпАП - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів.
Згідно із частиною дев`ятою статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.
Частиною четвертою статті 24 Закону № 2232-ХІІ встановлено, і військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1)на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2)на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок та повернення до місця служби;
3)поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідної командира (начальника);
4)під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5)під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Вирішуючи питання про кваліфікацію дій військовослужбовця, який керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, та/або відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, крім іншого, суди в кожному конкретному випадку встановлюють факт виконання обов`язків військове служби на момент вчинення діяння з урахуванням положень частини 4 ст.24 Закону № 2232-ХІІ.
Натомість у разі невстановлення судом факту виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби під час керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, або відмови від проходження огляду на стан сп`яніння дії військовослужбовця мають кваліфікуватися статтею 130 КУпАП.
У даному випадку, з відеозапису вбачається, що працівники поліції зупиняють цивільний транспортний засіб Toyota Venza ( як вбачається з рапорту ОСОБА_1 , вказане авто є його власним транспортним засобом) у м.Суми по вул. Роменська, тобто поза межами будь-якої військової частини чи її окремого розташування. За кермом вказаного транспортного засобу перебуває ОСОБА_1 , який перебуває у цивільному одязі і протягом всього часу спілкування з працівниками поліції не повідомляє, що зараз виконує обов`язки військової служби. До того ж, він показує працівникам поліції мобільний застосунок «Резерв+» ( який є Електронним кабінетом призовників, військовозобов`язаних та резервістів) на власному мобільному телефоні, де зазначено, що він «знятий з військового обліку». На запитання працівників поліції ОСОБА_1 відповідає – «так, знятий з обліку».
З огляду на викладене, перевіривши встановлені фактичні обставини справи у цьому конкретному випадку, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Щодо тверджень апелянта, що об`єднавши 2 справи про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції порушив презумпцію невинуватості, слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Питання об`єднання матеріалів справи – це право, а не обов`язок суду і вирішення такого питання необхідно розглядати в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи.
Так, у даному випадку, як вбачається з матеріалів, до Ковпаківського районного суду м.Суми 11.02.2026 надійшов протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУПАП відносно ОСОБА_1 , а 17.03.2026 до того ж самого суду, в провадження того ж самого складу суду надійшов ще один протокол відносно ОСОБА_1 , але за ч.3. ст.172-20 КУпАП.
Постановою судді Ковпаківського районного суду м.Суми від 18 березня 2026 року вказані протоколи було об`єднано в одне провадження. Свою постанову суддя першої інстанції мотивувала тим, що вказані дві справи стосуються однієї особи та з метою забезпечення своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин кожної справи, наявні підстави для їх об`єднання. При цьому, у вищевказаній постанові не згадувалось про те, що вина ОСОБА_1 була доведена у встановленому законом порядку, чи що на нього було накладено стягнення. А тому доводи, що суд першої інстанції, об`єднавши справи, порушив презумпцію невинуватості не знайшли свого підтвердження.
При цьому, апеляційним судом не встановлено у діях працівників поліції порушень вимог ч.2 ст. 266 КУпАП та п.п. 6, 7, 8 «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», а інших доводів , які б вказували на безпідставність складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, в апеляційній скарзі апелянтом не наведено.
Таким чином, враховуючи вказані обставини, всупереч доводам апеляційної скарги, апеляційний суд вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для його скасування під час апеляційного перегляду не встановлено, а тому, постанову судді суду першої інстанції слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП України, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Постанову Ковпаківського районного суду м.Суми від 23 березня 2026 року, якою ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, а провадження по справі за ч.3 ст. 172-20 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення - залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката Маховика Романа Васильовича на цю постанову – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Клімашевська І. В.