Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 
22.04.2026 р. справа №520/7106/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, адміністративний орган, владний суб"єкт, орган публічної адміністрації), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Павленко Людмила Василівна	
про	визнання протиправним та скасування розпорядження та зобов`язання вчинити певні дії,	
встановив:
Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування розпорядження про припинення виплати пенсії громадянці України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка взята на облік як переміщена особа у відповідності до довідки від 18.11.2014 р. № 6326001846 за адресою: АДРЕСА_2 ; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати та виплатити на ім`я громадянки України ОСОБА_2 недоотриману пенсію починаючи з дати припинення виплати пенсії по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_2 за її життя через непроходження верифікації як ВПО є протиправним, оскільки ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» містить вичерпний перелік підстав для припинення виплат, до якого не належить відсутність ідентифікації чи підтвердження місця проживання, а підзаконні акти Кабінету Міністрів України не можуть обмежувати встановлене законом та Конституцією України право на соціальний захист. Оскільки недоотримана пенсія входить до складу спадщини згідно зі ст. 1218 ЦК України, а втручання у право власності спадкодавця не відповідало принципу законності та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини, позивачка як спадкоємець має право на стягнення належних померлій сум у порядку спадкування.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що нарахування пенсії ОСОБА_2 було правомірно призупинено ще з 01.07.2016 року на підставі Постанови КМУ № 167 через неподання пенсіонеркою заяви про переведення виплат до АТ «Ощадбанк», що є обов`язковою умовою для внутрішньо переміщених осіб. З огляду на те, що за життя спадкодавиця не зверталася за відновленням виплат, а паперова пенсійна справа до Управління не надходила, відповідач стверджує про відсутність об`єкта спадкування (недоотриманої пенсії) як такого, а отже, вважає позовні вимоги безпідставними та спрямованими на захист неіснуючого права, оскільки в діях органу ПФУ відсутні ознаки протиправності чи порушення норм чинного законодавства.
Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області як отримувач пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як внутрішньо переміщена особа.
Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01.07.2016р.
Згідно з виданого Державою Ізраїль свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла; після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина. 
Згідно з листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Павленко Л.В. від 20.02.2026р. №4/02-14 в провадженні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Павленко Л.В., знаходиться спадкова справа № 4/2025 від 14 травня 2025 року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка до дня смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Спадкоємцем після померлої ОСОБА_2 є її онука - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
До складу спадщини, за твердженнями заявника, входить, зокрема, недоотримана пенсія, яка не була виплачена спадкодавцю після припинення її нарахування до дня смерті. Позивач зазначає, що спадкодавець була внутрішньо переміщеною особою, перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України, однак у зв`язку з непроходженням верифікації виплата пенсії була припинена. 
З метою з`ясування наявності у складі спадщини недоотриманої пенсії приватним нотаріусом були направлені запити до органів Пенсійного фонду України, за результатами розгляду яких листом від 27 листопада 2025 року №33/02-14 заявнику було повідомлено про відсутність недоотриманої пенсії. 
За твердженням сторони відповідача, виплата пенсії ОСОБА_2 провадилась на поточний рахунок банківської установи ПАТ «Промінвестбанк». У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 до 01.07.2016 не надала заяву на переведення виплати пенсії на поточний рахунок банківської установи АТ "Державний ощадний банк України", нарахування пенсії з 01.07.2016 не проводилось. ОСОБА_3 з будь-якими заявами та документами щодо виплати пенсії до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області не зверталася. Свідоцтво про смерть ОСОБА_3 до будь-якого територіального органу Пенсійного фонду України не надходило. Останнє нарахування пенсії ОСОБА_2 провадилось 01.06.2016 у розмірі 2191,19 грн. Пенсія нараховувалася за матеріалами електронної пенсійної справи. Паперова пенсійна справа до управління не надходила. У зв`язку з зазначеним вище, виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01.07.2016р. та недоотримана пенсія - відсутня.
Тож, спір у справі виник з приводу пенсійного забезпечення ОСОБА_2 , вимогу про виплату ненарахованих суми пенсії якій заявлено у межах цієї справи сподкоємцем. 
Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу припинення виплати пенсії ОСОБА_2 , заявник як спадкоємець померлого пенсіонера ініціював даний спір. 
Стосовно юрисдикції цього спору, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 808/1346/18, відповідно до якої спори, предметом яких є майнова вимога позивача визнати за ним в порядку спадкування право власності на майно грошові кошти, мають приватноправовий характер і підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. Виплати сум недоотриманих пенсійних виплат після їх переходу до складу спадкового майна регулюються виключно нормами цивільного законодавства, незважаючи на те, що однією зі сторін у таких правовідносинах виступає особа публічного права.
Спір у даній справі виник з приводу відповідності закону діянь суб`єкта владних повноважень з приводу припинення нарахування та виплати пенсії громадянці України - ОСОБА_2 (яка померла на території Держави Ізраїль - 11.12.2024р.) у контексті права спадкоємця ( ОСОБА_1 ) на одержання ненарахованих та невиплачених ОСОБА_2 сум пенсії, які (за твердженням сторони позивача) входять до складу спадщини. 
Водночас відсутні докази того, що на час виникнення спірних правовідносин нараховані відповідачем суми пенсії набули статусу спадщини.
Враховуючи наведене, даний спір має публічно-правовий характер та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Для вирішення спору по суті суд вважає за необхідне встановити: чи входить до складу спадщини право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із припиненням нарахування та виплати пенсії спадкодавцю; чи перейшло до позивачки як спадкоємця право вимоги щодо нарахування та виплати належних спадкодавцю сум пенсії; чи порушено відповідачем права позивачки як спадкоємця внаслідок ненарахування та невиплати пенсії за життя спадкодавця.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Статтею 52 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) визначено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну.
У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Відповідно до статті 91 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
При зверненні кількох членів сім`ї належна їм сума пенсії ділиться між ними порівну.
Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
У разі смерті пенсіонера його сім`ї або особі, яка здійснила похорон, виплачується допомога на поховання в розмірі двомісячної пенсії.
Згідно із статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Вирішуючи спір по суті суд зазначає, що відповідно до частин 1 та 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Поряд з цим, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оскільки спірні правовідносини в даній справі хоча й стосуються правомірності дій (рішень) суб`єкта владних повноважень - відповідача, однак засновані на спадковому праві, то суд звертає увагу на правові висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в частині застосування статті 1227 ЦК України.
Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 січня 2023 року у справі № 641/1368/19 як проаналізував практику застосування статті 1227 ЦК України Верховним Судом, так і зробив власні висновки з цього приводу.
Верховний Суд у згаданій постанові зазначив, що « … стаття 1227 ЦК України регулює питання спадкування сум соціальних виплат, право на одержання яких виникло у спадкодавця за життя, але не було ним реалізоване. За своєю правовою природою право на одержання заробітної плати, пенсії та інших подібних виплат є особистим, оскільки виникає у чітко визначеної особи і має на меті саме її матеріальне забезпечення. Тому зі смертю одержувача цих коштів правовідносини щодо їх сплати, безумовно, припиняються. Таким чином, ця стаття стосується тих платежів, право на які виникло за життя спадкодавця.
При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідно до вимог цивільного законодавства до складу спадкового майна входить лише призначена сума страхового відшкодування, а право на її призначення та виплату згідно зі статтею 1219 ЦК України до складу спадщини не входить.
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 243/2404/19-ц (провадження № 61-20134св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/18-ц (провадження № 61-17311св19), від 22 липня 2021 року у справі № 243/8565/20 (провадження № 61-6078св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 243/9613/19 (провадження № 61-7355св20), від 30 червня 2021 року у справі № 243/9618/19 (провадження № 61-5556св20)».
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25.04.2023 у справі № 420/4447/20 аналізуючи застосування статті 1227 ЦК України, в частині спадкування пенсійних виплат, зазначив, що «… предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися неотриманими у зв`язку з його смертю, у тому числі кошти відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили за життя позивача».
Застосування статті 52 Закону №1058 стало предметом аналізу в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 2-а/2508/7209/2011. Зокрема, суд касаційної інстанції в пунктах 22 та 23 цієї постанови зазначив, що «Положення частин другої, третьої статті 52 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Отже недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати її як спадщину. Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що суми соціальних виплат передаються членам сім`ї спадкодавця.
Водночас, сумами пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, слід вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України, який не виконав у добровільному порядку судове рішення, яке набрало законної сили, і яким його (пенсійний орган) було зобов`язано провести перерахунок та виплату підвищень до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Таким чином, аналіз статей 1219 та 1227 ЦК України дає підстави дійти висновку, що для того, щоб пенсійні виплати увійшли до спадкової маси, то останні повинні «належати спадкодавцеві на момент відкриття спадщини». Такі виплати можуть бути нарахованими або присудженими, однак право на їх отримання має бути підтверджено за життя спадкодавця. Це означає, що спадкоємець може здійснювати стягнення присуджених сум або вимагати виплати нарахованих сум, в тому числі в судовому порядку. В іншому випадку, пенсійні виплати до спадкової маси не входять.
Право на звернення до суду є суб`єктивним правом, яке в розумінні статті 1219 ЦК України нерозривно пов`язане з особою спадкодавця і припиняється в момент смерті особи.
При цьому, суд наголошує на істотній відмінності між випадком, коли особа (спадкоємець) звертається до суду для виплати нарахованих спадкодавцю за життя, однак не виплачених сум пенсійних виплат станом на час відкриття спадщини. В останньому випадку, суми нарахованої пенсії увійшли до складу спадщини, а тому особа (спадкоємець) звертаючись до суду реалізує своє суб`єктивне право.
Суд погоджується з тим, що ОСОБА_2 за життя мала право на звернення до суду, якщо вважала, що таким рішенням про припинення нарахування та виплати пенсії орган пенсійного фонду порушив її право на пенсійне забезпечення. 
Разом із тим, ОСОБА_2 згаданим правом в установленому порядку за життя не скористалась, а відтак, означене право припинилось в день відкриття спадщини (в день смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_5 ).
Суд повторює, що нараховані суми пенсійних виплат входять до складу спадщини та підлягають виплаті спадкоємцям. У випадку невиплати таких сум, спадкоємець має право на їх стягнення в межах судового провадження.
В той же час, звертаючись до суду заявник не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 починаючи з 01.07.2016р. пенсійні виплати не нараховувались. 
У межах спірних правовідносин суми нарахованої, однак не виплаченої станом на час відкриття спадщини, пенсії відсутні. 
Отже сума пенсії, яка не була нарахована пенсіонеру, не може вважатися недоотриманою сумою пенсії і не підлягає виплаті в порядку статті 52 Закону № 1058-IV та не входить до складу спадщини, оскільки така в силу положень статі 1219 ЦК України нерозривно пов`язана з особою спадкодавця та не може бути передана іншим особам, а тому спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Заявник як спадкоємець померлого пенсіонера на має права (інтересу) на оскарження у порядку адміністративного судочинства управлінських волевиявлень органу публічної адміністрації (як діянь, так і рішень), вчинених у минулому відносно померлого пенсіонера, за виключенням випадку вимоги про виплату нарахованих за обліками пенсійного органу сум боргу з пенсії або вимоги про виплату платежів, присуджених за рішеннями суду, котрі набрали законної сили за життя пенсіонера. 
Розглядаючи справу, суд зауважує, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання). 
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
У межах даного спору суд вважає за можливе керуватись правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Тому перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що згідно з правовими висновками постанови Верховного Суду від 02.07.2019р. по справі №140/2160/18 (адміністративне провадження №К/9901/13662/19) загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
У пункті 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах відсутні належні та допустимі докази, котрі б засвідчували порушення суб`єктом владних повноважень – публічних прав (публічних інтересів) заявника, адже після 01.07.2016 року нарахування пенсії спадкодавцю заявника не здійснювалося, у зв`язку з чим відсутні суми пенсійних виплат, які були б нараховані за життя ОСОБА_2 , але не отримані нею, а відтак відсутній і майновий об`єкт, який міг би увійти до складу спадщини.
При цьому суд виходить з того, що відповідно до статей 1218, 1219, 1227 ЦК України та статті 52 Закону №1058-IV до складу спадщини входять виключно ті суми соціальних виплат, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто були нараховані або підтверджені за життя, тоді як право на призначення, поновлення чи нарахування пенсії є особистим правом, нерозривно пов`язаним із особою пенсіонера, і не підлягає правонаступництву.
З огляду на це звернення позивачки фактично спрямоване на відновлення порушеного, на її думку, права спадкодавця з метою подальшого формування спадкової маси, однак таке право припинилося зі смертю ОСОБА_2 і не перейшло до спадкоємця, а тому відсутні правові підстави вважати, що діями відповідача порушено права позивачки як спадкоємця.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів. 
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 257, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:
Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.
Суддя А.В. Сліденко