ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

09 квітня 2026 року	Справа №160/2062/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.01.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла сформована 29.01.2026 року через систему “Електронний суд” позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 09.12.2025 року №122, виданого ОСОБА_2 громадянці Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , № с.431 від 28 жовтня 2013 року в частині надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію";
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання посвідки на постійне проживання від 09.12.2025 року №129, виданої ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , нову посвідку на постійне проживання.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що громадянин Азербайджану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці трьох років разом із його мамою громадянкою Азербайджану ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переїхав з Азербайджану до України на постійне проживання. З 2003 року проживає, навчається, працює та має родинні зв`язки в Україні, тобто майже все своє життя (23 роки з 26 років) прожив в Україні, й іншого дому не має. У 2013 році ОСОБА_4 отримав дозвіл на імміграцію в Україну разом з його матір`ю громадянкою Азербайджану ОСОБА_5 № с.431 від 28.10.2013 року. У 2016 році ОСОБА_4 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 й закінчив КЗО “Середня загальноосвітня школа №29” Дніпропетровської міської ради та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_2 . У 2018 році позивач здобув повну загальну середню освіту у КЗО “Середня загальноосвітня школа №29” Дніпровської міської ради та отримав атестат серії НОМЕР_3 . 10.06.2020 року ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за адресою проживання його мами: АДРЕСА_1 . Також позивач отримав картку платника податків за № НОМЕР_4 . У 2022 році ОСОБА_4 закінчив Університет митної справи та фінансів за ступенем вищої освіти бакалавр та отримав диплом серії НОМЕР_5 . Крім того, наприкінці 2020 року позивач познайомився зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , й з того часу вже шостий рік перебуває з нею у сімейних стосунках, у тому числі спільно проживає за адресою АДРЕСА_2 . У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_7 (свідоцтво серії НОМЕР_6 , дата видачі: 03.03.2022). Позивач повністю утримує та забезпечує всім необхідним свою цивільну дружину та малолітнього сина, який має слабке здоров`я та хронічні захворювання, пов`язані із запаленнями носоглотки та мигдаликів, у зв`язку з чим потребує регулярного лікування, особливо у періоди загострення вірусних інфекцій та несприятливих погодних умов. Крім того, позивач постійно допомагає бабусі й дідусю своєї цивільної дружини ( ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ), оскільки вони є особами похилого віку й потребують сторонньої допомоги навіть у простих речах, а інших близьких родичів, які б могли про них попіклуватись у них немає. Таким чином, фактично усе життя позивача, усі його рідні та близькі особи, знаходяться у Дніпропетровській області в Україні. У той же час, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 09.12.2025 року №122 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, виданим ОСОБА_2 громадянці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено, що наданий їй дозвіл на імміграцію №с.431 від 28.10.2013 року відкликаний в частині надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України “Про імміграцію”. На підставі рішення від 09.12.2025 року №122 про відкликання дозволу на імміграцію Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення від 09.12.2025 року №129 про відкликання посвідки на постійне проживання, відповідно до якого на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, відкликається посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 . Позивач вважає такі рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 09.12.2025 року №122 про відкликання дозволу на імміграцію та від 09.12.2025 року №129 про відкликання посвідки на постійне проживання протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси, оскільки є такими, що прийняті: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, не з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, не обґрунтовано, безсторонньо (неупереджено), не добросовісно, не розсудливо, не з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, не пропорційно, без урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 року (суддя Кальник В.В.) відкрито провадження в адміністративній справі, призначено розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.02.2026 року (суддя Кальник В.В.) в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в адміністративній справі №160/2062/26 відмовлено.
16.02.2026 року від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Кушнір Анни Олегівни до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог. 
18.02.2026 року від представника позивача ОСОБА_11 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представником зазначено про те, що відповідач не подав будь-якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими.
Відповідно до розпорядження Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 року № 414 д “Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи” у зв`язку з призначенням судді Віталія Кальника суддею іншого суду, на підставі Указу Президента України від 24.02.2026 №165/2026, відповідно до підпункту 2.3.44 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням РСУ від 11.11.2024 №39, погодженого ДСАУ від 29.11.2024 №529 та пункту 2.13 Розділу 2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, затверджених рішенням зборів суддів Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 (зі змінами), призначено повторний автоматизований розподіл справи №160/1092/26 за позовом ОСОБА_1 , за допомогою автоматизованої системи документообігу.
За відомостями протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2026 року зазначена вище справа розподілена та передана судді Пруднику С.В. 
12.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято до свого провадження означену позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області: засвідчені належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України копії усіх документів, які слугували підставою для прийняття рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 09.12.2025 року №122, виданого ОСОБА_2 громадянці Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , № с.431 від 28 жовтня 2013 року в частині надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" та рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання посвідки на постійне проживання від 09.12.2025 року №129, виданої ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 . Судом зобов`язано витребувані судом докази подати до Дніпропетровського окружного адміністративного суду (також шляхом направлення на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (inbox@adm.dp.court.gov.ua; inboxdoas@adm.dp.court.gov.ua) ) у строк до 09.04.2026 року. Судом попереджено Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про можливість застосування судом заходів процесуального примусу, зокрема накладення штрафу та винесення окремої ухвали у разі невиконання вимог даної ухвали суду.
16.03.2026 року від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Кушнір Анни Олегівни до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог. В обґрунтування своєї правової позиції представник відповідача зазначив наступне. 15.11.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 № 4019-ІХ. У пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4017-ІХ, передбачена необхідність забезпечення прийняття нормативно-правових актів КМУ, необхідних для реалізації цього Закону, протягом 6 місяців з дня набрання ним чинності. Згідно інструктивного листа ДМС «Для врахування в роботі» від 26.11.2024 № 8.1/3200-24 установлено, що ДМС розпочато роботу щодо розробки та подачі на розгляд Уряду відповідного проекту постанови. До прийняття відповідного акта необхідно застосувати нові норми Закону України «Про імміграцію» як норми прямої дії з урахуванням наступного. Оскільки відкликання та визнання недійсним дозволів на імміграцію по своїй правовій суті є тотожними з процедурою скасування дозволів на імміграцію, мають схожі юридичні наслідки для іноземців та осіб без громадянства, ДМС вважає за необхідне при виявленні обставин, які свідчать про наявність підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, а також при надходженні відповідних подань від МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, функціональних підрозділів Центрального управління СБУ, органів військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужби або органів, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, при їх розгляді, до внесення відповідних змін у постанову Уряду, продовжувати використовувати вимоги Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 №1983, з урахуванням змін в Законі України «Про імміграцію». Відповідно до Стратегії національної безпеки України затвердженої Указом Президента України від 14 вересня 2020 року № 392/2020, а саме п. 30 ч. ІІ Поточні та прогнозовані загрози національній безпеці та національним інтересам України з урахуванням зовнішньополітичних та внутрішніх умов, вказано зростання кількості порушень міграційного законодавства України. Відповідно до матеріалів міграційної справи №431 від 16.07.2013 року щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, ГУ ДМС у Дніпропетровській області встановлено, що громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , звернулася до Синельниківського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (далі – Закону), оскільки вона є дружиною іммігранта (чоловік – ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_7 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_8 , видане 02.12.1998 Топал-Гасанлінським сільським виконавчим представництвом, Кюрдамірським районом, Азербайджанської Республіки). Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 28.10.2013 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення №431 про надання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». 24.02.2016 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , орган видачі 1201. Відповідно до відомчої інформаційної системи ДМС, яка наповнюється територіальними громадами, установлено, що місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . 02.12.2025 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшло подання ІНФОРМАЦІЯ_9 від 01.12.2025 вих. №02.1/31304-25 щодо відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно інформації, зазначеної у поданні, 28.11.2025 року на території Рава-Руської об`єднаної територіальної громади, Львівського району Львівської області, за спробу незаконного перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, поза межами встановлених пунктів пропуску через державний кордон України, представниками відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ІНФОРМАЦІЯ_9 затримано громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Своїми діями вказаний громадянин порушив вимоги ст. ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України». Вчинення громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_14 дії щодо незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї, є порушенням вказаних норм законодавства України про правовий статус іноземців та ОБГ. Відповідно до п. 9 ч. 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо: 9) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї. Відповідно до пп. 1 пункту 64 Порядку № 321 посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) відкликання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію”. Згідно пп. 1 п. 72 Порядку № 321 посвідка підлягає вилученню в разі: 1) відкликання або визнання недійсною посвідки. Таким чином, інформація викладена у поданні ІНФОРМАЦІЯ_9 від 01.12.2025 вих.№ 02.1/31304-25, є підставою для відкликання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Відповідно до відомостей, наявних у інтегрованій міжвідомчій автоматизованій системі обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан», інформація стосовно зазначеного іноземця відсутня, тобто громадянин ОСОБА_15 перебуває на території України. Отже, ГУ ДМС у Дніпропетровській області правомірно та обґрунтовано 09.12.2025 року складено висновок про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 . 09.12.2025 року ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення №122 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну в частині надання дозволу на імміграцію неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» 09.12.2025 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення № 129 про відкликання посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі пп.1 п. 64 Порядку № 321. 09.12.2025 ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення № 1201130100020124 про примусове повернення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до країни походження або третьої країни. Так, копії рішень №122 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, №129 про відкликання посвідки на постійне проживання та примірник рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни №1201130100020124, прийняті ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 09.12.2025 відносно ОСОБА_3 вручені останньому 11.12.2025 особисто під його підпис. Постановою КМУ від 26 грудня 2002 р. №1983 (далі - Порядок) передбачено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть витребувати документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України “Про імміграцію”, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб. Беручи до уваги зазначене вище у ГУ ДМС у Дніпропетровській області не було саме обов`язку уточнювати та запрошувати іноземця. Окрім того, 03.02.2026 року Львівським апеляційним судом прийнято постанову у справі №444/4893/25, якою апеляційну скаргу адвоката Якімової Олени Юріївни в інтересах громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без задоволення, а постанову судді Жовківського районного суду Львівської області від 01.12.2025 року у справі № 444/4893/25 про притягнення громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишено без змін. Львівським апеляційним судом у справі від 03.02.2026 № 444/4893/25 встановлено та підтверджено, що згідно постанови, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із своїм другом ОСОБА 28.11.2025 року о 17 год 30 хв був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост» на околиці населеного пункту Лужки, територія Рава-Руської об`єднаної територіальної громади, Львівського району, Львівської області, на напрямку №644 прикордонного знаку, на відстані 6000 метрів від державного кордону, спільно з громадянином України: ОСОБА_5 при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща поза пунктами пропуску через державний кордон. Своїми діями вищевказаний громадянин порушив вимоги статті 9 Закону України «Про державний кордон» від 04 листопада 1991 року, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена cт. 204- 1 ч. 2 КУпАП». Львівським апеляційним судом у справі від 03.02.2026 року №444/4893/25 встановлено «Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 (ОСОБА_2) суть вчиненого ним правопорушення полягає у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в складі групи осіб». «Як слідує з матеріалів справи, суддя місцевого суду, детально дослідивши матеріали та обставини справи, давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП». Висновок судді про винуватість ОСОБА_1 (ОСОБА_2) у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколом про адміністративне затримання від 28.11.2025 (а.с.2); протоколом про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 012680Е від 28.11.2025 (а.с.1); рапортом інспектора прикордонної служби 1 категорії начальника спеціального приміщення групи адміністративно-юрисдикційної діяльності відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 від 28.11.2025 (а.с.6); фототаблицею (а.с.5); довідкою про результати опитування ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , згідно якої 28.11.2025 о 17:30 п/н КрП (ок. н.п. Лужки) на відстані 6000 м. до ДК на напрямку 644 п/зн виявлено 1-го громадянина України та 1-го громадянина Азербайджанської Республіки, які не змогли пояснити мету слідування в сторону ДК. Даних осіб доставлено в підрозділ з метою проведення фільтраційно-перевірочних заходів та складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 204-1 КУпАП, в результаті опитування громадян України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що останні проживають в м. Дніпро, підтримують дружні відносини з дитинства, офіційно не працевлаштовані, тривалий час працюють в т.зв. «офісах» в м. Дніпро (а.с.9-10); а також іншими доказами у їх сукупності, які наявні в матеріалах справи. Тому твердження викладені позивачем у позовній заяві у справі №160/2062/26, що слухається наразі в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, а саме: «до протоколу про адміністративне правопорушення не було додано жодних належних фото чи відеоматеріалів, які б фіксували факт вчинення ОСОБА_16 порушення передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП» ГУ ДМС у Дніпропетровській області вважає їх необґрунтованими, безпідставними, та такими, що спростовуються фактами у рішенні Львівського апеляційного суду у справі № 444/4893/25. Окрім того, Львівським апеляційним судом у справі від 03.02.2026 року №444/4893/25 встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 012680Е від 28.11.2025 року відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому, зазначено дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, та інші відомості, необхідні для вирішення справи, який підписаний уповноваженою особою. Згідно з довідкою про результати опитування ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вирушили в напрямку м. Львова на транспортному засобі марки «DODGE» з д.р.н. НОМЕР_9 , куди прибули 25.11.2025 року близько 10:00, де поселилися в готелі «Золотий Лимон» по АДРЕСА_2 , де проживали по теперішній час, очікуючи поки ОСОБА_12 вийде на зв`язок. 28.11.2025 року вищезазначені громадяни виселившись з готелю, розпочали планування маршруту під`їзду до військової частини за допомогою мобільного додатку «GoogleMaps». З метою реалізації свого задуму, обравши маршрут з м. Львів до м. Рава-Руська з подальшим використанням сільських та польових доріг 28.11.2025 року близько 12:30 з метою втілення своїх намірів виїхали з м. Львів, проте о 17:30 були затримані на о.к. н.п. Лужки п/н НОМЕР_3 . Відносно, затриманих складено процесуальні документи за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП «Незаконний перетин або спроба незаконного перетину державного кордону України», після чого встановленим порядком, вищезазначених осіб буде поміщено до ПТТ ІНФОРМАЦІЯ_3 Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Доводи апелянта про те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою невмотивованою та такою, що винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, апеляційний суд вважає безпідставними й до уваги не бере. Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної постанови суду першої інстанції. За таких обставин, суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Висновки суду першої інстанції відповідають зібраним у справі доказам, яким суддею надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення. Суддя відповідно до ст. ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Докази, які лягли в основу судового рішення, були досліджені суддею в ході судового розгляду й отримали належну оцінку. Викладені у постанові судді висновки відповідають фактичним обставинам справи. Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення. З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги. Судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування немає. ГУ ДМС у Дніпропетровській області вважає, що постанова Львівського апеляційного суду у справі від 03.02.2026 №444/4893/25 про притягнення громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення має важливе значення для вирішення справи №160/2062/26 та прийняття Дніпропетровським окружним адміністративним судом обґрунтованого та законного рішення по суті спору, адже ГУ ДМС у Дніпропетровській області було прийнято рішення про відкликання дозволу на імміграцію позивачу відповідно до п. 9 ч. 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо: 9) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї. Підставою слугувало подання ІНФОРМАЦІЯ_9 від 01.12.2025 року за вих.№ 02.1/31304-25 щодо відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 01.12.2025 року та постановою Львівського апеляційного суду у справі від 03.02.2026 року №444/4893/25 доведено вину громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постанова Львівського апеляційного суду у справі від 03.02.2026 року №444/4893/25 є такою, що набрала законної сили 03.02.2026 року, остаточною та оскарженню не підлягає. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання на всій території України, а їх невиконання тягне за собою відповідальність. Отже, позовні вимоги позивача викладені в позовній заяві у справі №160/2062/26, є незаконними, безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Задоволення судом позовних вимог позивача призведе до порушення норм чинного законодавства України.
Крім того, представником Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Кушнір Анною Олегівною до відзиву на позовну заяву було долучено клопотання про розгляд справи за участі представника та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.
Щодо клопотання про розгляд справи за участі представника, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
За приписами ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Тож, відповідно до ч. 6 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини", заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії", заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
ЄСПЛ вказав на те, що відмову в проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.
В даному випадку кожен з учасників справи може користуватися своїми процесуальними правами та обов`язками, визначеними ст. 44 КАС України із урахуванням норм, передбачених главою 10 "Розгляд справ за правилами спрощеного позовного провадження" КАС України.
Представник відповідача не навів обґрунтованих підстав того, що справа не може бути розглянута без попереднього усного заслуховування пояснень сторін щодо суті спору.
Бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.
Проаналізувавши матеріали позовної заяви, беручи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, суд не вбачає необхідності надання пояснень представниками сторін у зазначеній справі, а тому дійшов висновку, що підстави для її розгляду за участю сторін відсутні. У зв`язку з чим відсутні і підстави для задоволення клопотання представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Кушнір Анни Олегівни про розгляд справи за участі представника.
Щодо клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.
Так, в обґрунтування вказаного клопотання представник відповідача зазначив, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділений повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження що входять до повноважень правоохоронних органів, інших органів тощо, а також відповідач не наділений повноваженнями вчиняти будь-які інші дії. У відповідності до вимог п. 5 статті 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» однією з основних функцій прикордонної служби України - є участь у боротьбі з організованою злочинністю та протидія незаконній міграції на державному кордону України та в межах контрольованих прикордонних районів. Окрім того, ГУ ДМС у Дніпропетровській області не має доступу до інформації, якою володіє ІНФОРМАЦІЯ_11 відносно позивача.
Відтак, представник відповідача просить суд залучити до участі у справі №160/2062/26 за позовом ОСОБА_17 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Вирішуючи питання щодо необхідності залучення третьої особи, суд зазначає, що правовідносини з приводу залучення до участі у справі в якості третьої особи регулюються статтями 49-51 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Згідно з частинами 2, 4, 5 статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Враховуючи приписи ст.49 КАС України, суд зауважує, що в клопотанні про залучення третьої особи не зазначено на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Отже, клопотання є необґрунтованим. З огляду на викладене суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вищевказаного клопотання.
18.03.2026 року від представника позивача ОСОБА_11 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представником зазначено про те, що відповідач не подав будь-якого доказу на спростування зазначених в позовній заяві обставин. Отже висновки, зазначені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими. На думку представника позивача, надані відповідачем матеріали, у тому числі подання ІНФОРМАЦІЯ_9 від 01.12.2025 вих. №02.1/31304-25, свідчать про те, що на час прийняття спірного рішення у відповідача не було належних та допустимих доказів існування обставин, які пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» визначені в якості підстав для відкликання дозволу на імміграцію в Україну, а тому таке рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 09.12.2025 №122 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну є протиправним та підлягає скасуванню. Поряд із зазначеним, заслуговує уваги й те, що матеріалами цієї справи підтверджується, що позивач є батьком малолітньої дитини 2022 року народження, яка проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Отже, скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну суперечить принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
25.03.2026 року від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Кушнір Анни Олегівни до суду надійшло клопотання про долучення доказів, в якому відповідач просить суд долучити до матеріалів справи №160/2062/26 копії документів міграційної справи стосовно ОСОБА_3 .
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до матеріалів міграційної справи № 431 від 16.07.2013 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну, ГУ ДМС у Дніпропетровській області встановлено, що громадянка Азербайджанської Республіки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , звернулася до Синельниківського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки вона є дружиною іммігранта (чоловік – ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_7 , свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_8 , видане 02.12.1998 року Топал-Гасанлінським сільським виконавчим представництвом, Кюрдамірським районом, Азербайджанської Республіки). 
Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 28.10.2013 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення №431 про надання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
24.02.2016 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , орган видачі 1201. 
Відповідно до відомчої інформаційної системи ДМС, яка наповнюється територіальними громадами, установлено, що місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, позивач, громадянин Азербайджану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці трьох років разом із його матір`ю громадянкою Азербайджану ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , переїхав з Азербайджану до України на постійне проживання. 
Як стверджує представник позивача, з 2003 року позивач проживає, навчається, працює та має родинні зв`язки в Україні, тобто майже все своє життя (23 роки з 26 років) прожив в Україні, й іншого дому не має. 
У 2013 році ОСОБА_4 отримав дозвіл на імміграцію в Україну разом з його матір`ю громадянкою Азербайджану ОСОБА_5 № с.431 від 28.10.2013 року. 
У 2016 році ОСОБА_4 отримав посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 й закінчив КЗО “Середня загальноосвітня школа №29” Дніпропетровської міської ради та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту серії НОМЕР_2 . 
У 2018 році позивач здобув повну загальну середню освіту у КЗО “Середня загальноосвітня школа №29” Дніпровської міської ради та отримав атестат серії НОМЕР_3 . 
10.06.2020 року ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за адресою проживання його мами: АДРЕСА_1 . Також позивач отримав картку платника податків за № НОМЕР_4 . 
У 2022 році ОСОБА_4 закінчив Університет митної справи та фінансів за ступенем вищої освіти бакалавр та отримав диплом серії НОМЕР_5 . 
Крім того, наприкінці 2020 року позивач познайомився зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , й з того часу вже шостий рік перебуває з нею у сімейних стосунках, у тому числі спільно проживає за адресою АДРЕСА_2 . 
У подальшому, ІНФОРМАЦІЯ_4 у позивача та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_7 (свідоцтво серії НОМЕР_6 , дата видачі: 03.03.2022). 
Як зазначає представник позивача у поданій до суду позовній заяві, позивач повністю утримує та забезпечує всім необхідним свою цивільну дружину та малолітнього сина, який має слабке здоров`я та хронічні захворювання, пов`язані із запаленнями носоглотки та мигдаликів, у зв`язку з чим потребує регулярного лікування, особливо у періоди загострення вірусних інфекцій та несприятливих погодних умов. Крім того, позивач постійно допомагає бабусі й дідусю своєї цивільної дружини ( ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ), оскільки вони є особами похилого віку й потребують сторонньої допомоги навіть у простих речах, а інших близьких родичів, які б могли про них попіклуватись у них немає. Таким чином, фактично усе життя позивача, усі його рідні та близькі особи, знаходяться у Дніпропетровській області в Україні. 
02.12.2025 року до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшло подання ІНФОРМАЦІЯ_9 від 01.12.2025 року за вих.№ 02.1/31304-25 щодо відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування подання ІНФОРМАЦІЯ_9 від 01.12.2025 року за вих. № 02.1/31304-25 вказане наступне. Так, 28 листопада ц.р. на території Рава-Руської об`єднаної територіальної громади, Львівського району Львівської області за спробу незаконного перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, поза межами встановлених пунктів пропуску через державний кордон України, представниками відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_12 » ІНФОРМАЦІЯ_9 затримано громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_15 ( ОСОБА_18 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 . Своїми діями вказаний громадянин порушив вимоги статей 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 1 статті 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України». У ході проведення перевірочних заходів встановлено, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_15 під час попереднього перебування на території України був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , видана 24.02.2016, орган, що видав - 1201. У відповідності до вимог пункту 5 статті 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» однією з основних функцій прикордонної служби України - є участь у боротьбі з організованою злочинністю та протидія незаконній міграції на державному кордоні України та в межах контрольованих прикордонних районів. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі відкликання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію». Відповідно пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 - питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» або визнанню недійсним відповідно до статті 121 Закону України «Про імміграцію». З огляду на вищезазначене, можна дійти висновку, що дії громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_15 ( ОСОБА_18 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо порушення законодавства України з прикордонних питань, зокрема, вимог статті 9 Закону України «Про державний кордон України», частини 1 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль», частини 3 статті 3, абзацу 3 частини 1 статті 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», були особою вчинені свідомо та завчасно сплановані. На виконання вимог абзацу 6 частини 1 статті 2 та пунктів 9, 16 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», у відповідності до положень абзацу 2 пункту 21 та абзацу 2 пункту 22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, з метою вжиття заходів щодо унеможливлення та припинення випадків зловживань з боку іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, наданим їм законодавством правовим статусом, ІНФОРМАЦІЯ_11 просив розглянути питання щодо відкликання громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_15 ( ОСОБА_18 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію, у зв`язку з наявністю підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» та відповідно посвідки на постійне проживання. Про прийняте Вами рішення просимо повідомити у найкоротший термін та копію такого рішення направити на адресу електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_13 
До означеного подання долучено: 1. Копію постанови Жовківського районного суду Львівської області, на 2 аркушах. 2. Копію посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 , на 1 аркуші.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 09.12.2025 року №122 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, виданим ОСОБА_2 громадянці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено, що наданий їй дозвіл на імміграцію №с.431 від 28.10.2013 року відкликаний в частині надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України “Про імміграцію”. 
На підставі рішення від 09.12.2025 року №122 про відкликання дозволу на імміграцію Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення від 09.12.2025 року №129 про відкликання посвідки на постійне проживання, відповідно до якого на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, відкликається посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
09.12.2025 року ГУ ДМС у Дніпропетровській області прийнято рішення №1201130100020124 про примусове повернення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до країни походження або третьої країни.
Як убачається із матеріалів справи, 03.02.2026 року Львівським апеляційним судом прийнято постанову у справі №444/4893/25, якою поновлено захиснику особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 адвокату Якімовій Олені Юріївні строк на апеляційне оскарження постанови судді Жовківського районного суду Львівської області від 01.12.2025 року. Апеляційну скаргу адвоката Якімової Олени Юріївни в інтересах громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без задоволення, а постанову судді Жовківського районного суду Львівської області від 01.12.2025 року у справі №444/4893/25 про притягнення громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишено без змін.
Львівським апеляційним судом у справі від 03.02.2026 року №444/4893/25 встановлено, що згідно постанови, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із своїм другом ОСОБА 28.11.2025 року о 17 год 30 хв був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост» на околиці населеного пунку Лужки, територія Рава-Руської об`єднаної територіальної громади, Львівського району, Львівської області, на напрямку № 644 прикордонного знаку, на відстані 6000 метрів від державного кордону, спільно з громадянином України: ОСОБА_5 при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща поза пунктами пропуску через державний кордон. Своїми діями вищевказаний громадянин порушив вимоги статті 9 Закону України «Про державний кордон» від 04 листопада 1991 року, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена cт. 204- 1 ч. 2 КУпАП».
Так, під час розгляду даної справи, Львівський апеляційний суд встановив наступне:… Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 (ОСОБА_2) суть вчиненого ним правопорушення полягає у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в складі групи осіб. Як слідує з матеріалів справи, суддя місцевого суду, детально дослідивши матеріали та обставини справи, давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Висновок судді про винуватість ОСОБА_1 (ОСОБА_2) у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколом про адміністративне затримання від 28.11.2025 (а.с.2); протоколом про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 012680Е від 28.11.2025 (а.с.1); рапортом інспектора прикордонної служби 1 категорії начальника спеціального приміщення групи адміністративно-юрисдикційної діяльності відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 від 28.11.2025 (а.с.6); фототаблицею (а.с.5); довідкою про результати опитування ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , згідно якої 28.11.2025 о 17:30 п/н КрП (ок. н.п. Лужки) на відстані 6000 м. до ДК на напрямку 644 п/зн виявлено 1-го громадянина України та 1-го громадянина Азербайджанської Республіки, які не змогли пояснити мету слідування в сторону ДК. Даних осіб доставлено в підрозділ з метою проведення фільтраційно-перевірочних заходів та складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 204-1 КУпАП, в результаті опитування громадян України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що останні проживають в м. Дніпро, підтримують дружні відносини з дитинства, офіційно не працевлаштовані, тривалий час працюють в т.зв. «офісах» в м. Дніпро (а.с.9-10); а також іншими доказами у їх сукупності, які наявні в матеріалах справи. У судовому засіданні апеляційного суду захисник адвокат Постольник О.С. просила скасувати постанову судді Жовківського районного суду Львівської області від 01 грудня 2025 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 надав пояснення, що не мав наміру перетнути державний кордон України, а мав на меті зустрітися з товаришем. Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 012680Е складеного 28 листопада 2025 року, ОСОБА_1 (ОСОБА_2) 28.11.2025 року о 17 год 30 хв був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост» на околиці населеного пункту Лужки, територія Рава-Руської об`єднаної територіальної громади, Львівського району, Львівської області, на напрямку № 644 прикордонного знаку, на відстані 6000 метрів від державного кордону, спільно з громадянином України: ОСОБА_5 при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща поза пунктами пропуску через державний кордон. Своїми діями вищевказаний громадянин порушив вимоги статті 9 Закону України «Про державний кордон» від 04 листопада 1991 року, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 cт. 204- 1 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 012680Е від 28 листопада 2025 року відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому, зазначено дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, та інші відомості, необхідні для вирішення справи, який підписаний уповноваженою особою. Згідно з довідкою про результати опитування ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вирушили в напрямку м. Львова на транспортному засобі марки «DODGE» з д.р.н. НОМЕР_9 , куди прибули 25.11.2025 року близько 10:00, де поселилися в готелі «Золотий Лимон» по АДРЕСА_2 , де проживали по теперішній час, очікуючи поки ОСОБА_12 вийде на зв`язок. 28.11.2025 року вищезазначені громадяни виселившись з готелю, розпочали планування маршруту під`їзду до військової частини за допомогою мобільного додатку «GoogleMaps». З метою реалізації свого задуму, обравши маршрут з м. Львів до м. Рава-Руська з подальшим використанням сільських та польових доріг 28.11.2025 року близько 12:30 з метою втілення своїх намірів виїхали з м. Львів, проте о 17:30 були затримані на о.к. н.п. Лужки п/н НОМЕР_3 . Відносно, затриманих складено процесуальні документи за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП «Незаконний перетин або спроба незаконного перетину державного кордону України», після чого встановленим порядком, вищезазначених осіб буде поміщено до ПТТ ІНФОРМАЦІЯ_3 Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Доводи апелянта про те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, невмотивованою та такою, що винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, апеляційний суд вважає безпідставними й до уваги не бере. Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної постанови суду першої інстанції. За таких обставин, суддя суду першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Висновки суду першої інстанції відповідають зібраним у справі доказам, яким суддею надана належна оцінка, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення. При розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст. ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Докази, які лягли в основу судового рішення, були досліджені суддею в ході судового розгляду й отримали належну оцінку. Викладені у постанові судді висновки відповідають фактичним обставинам справи. Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для прийняття рішення про наявність у діях ОСОБА_1 (ОСОБА_2) складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення. З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги. Судове рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його скасування немає…».
13.03.2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом на адресу голови Жовківського районного суду Львівської області було направлено запит щодо отримання копії постанови судді Жовківського районного суду Львівської області від 01.12.2025 року та копії постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 року. Вказані судові рішення суд просив подати у строк до 02.04.2026 року на електронну адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду (inbox@adm.dp.court.gov.ua; inboxdoas@adm.dp.court.gov.ua) ) а також засобами поштового зв`язку в разі можливості на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду – судді Пруднику С.В. (49089, м. Дніпро, вул. Академіка Янгеля,4), справа №160/2062/26.
Вказаний запит отримано Жовківським районним судом Львівської області 19.03.2026 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.
Втім, на момент розгляду даної справи, запитувані судом документи від Жовківського районного суду Львівської області на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду так і не надійшли.
Вважаючи, що відповідач діяв упереджено, без урахування принципу пропорційності та втрутився у його право на сімейне життя без належних на те доказів, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
За змістом статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
За визначенням у статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI (Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (Закон №2491-ІІІ).
Як визначено у частині першій статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Підстави для відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію викладені у статті 12 Закону №2491-ІІІ.
Дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо:
1) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
2) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
3) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
4) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
5) іммігрант звернувся із заявою про відкликання дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України не дозволяється);
6) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;
7) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;
8) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;
9) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;
10) в інших випадках, передбачених законами України.
У разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Як закріплено у статті 13 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.
Якщо після відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Якщо особа оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.
У разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.
У разі прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання за заявою іммігранта особа повинна виїхати протягом одного місяця з дня отримання такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає примусовому поверненню чи видворенню в порядку, передбаченому законом України.
У разі прийняття рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом 10 календарних днів з дня звільнення.
Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.
За положеннями статті 26 Закону 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.
З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.
У разі прийняття рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, таким особам у паспортному документі проставляється відмітка про cкасування візи, вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та вживаються заходи для скорочення строку тимчасового перебування на території України, скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні або скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (Порядок №1983).
Суд звертає увагу, що також враховувалося і відповідачем, на те, що 15.11.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 №4017-IX (Закон № 4017-ІХ).
Таким Законом № 4017-IX передбачено заміну процедури скасування дозволу на імміграцію на дві окремі процедури: відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію. Так, у спірному випадку мало місце саме відкликання, підстави для чого закріплені у процитованій вище статті 12 Закону № 2491-III.
У пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4017-ІХ закріплено необхідність забезпечення прийняття нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, необхідних для реалізації цього Закону, протягом шести місяців з дня набрання ним чинності.
Відповідач пояснив, що згідно інструктивного листа ДМС «Для врахування в роботі» від 26.11.2024 № 8.1/3200-24 установлено, що ДМС розпочато роботу щодо розробки та подачі на розгляд Уряду відповідного проекту постанови. До прийняття відповідного акта необхідно застосувати нові норми Закону України «Про імміграцію» як норми прямої дії з урахуванням наступного. Оскільки відкликання та визнання недійсним дозволів на імміграцію по своїй правовій суті є тотожними з процедурою скасування дозволів на імміграцію, мають схожі юридичні наслідки для іноземців та осіб без громадянства, ДМС вважає за необхідне при виявленні обставин, які свідчать про наявність підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, а також при надходженні відповідних подань від МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, функціональних підрозділів Центрального управління СБУ, органів військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужби або органів, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, при їх розгляді, до внесення відповідних змін у постанову Уряду, продовжувати використовувати вимоги Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 №1983, з урахуванням змін в Законі України «Про імміграцію». 
Пунктами 21-23 Порядку провадження передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується (відкликається, визнається недійсним) органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
За змістом пункту 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».
За приписами пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
За нормами пункту 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України не дозволяється.
Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.
Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.
Інформація щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надається Держприкордонслужбі в порядку, визначеному законодавством (пункт 24 Порядку №1983).
Рішення ДМС, територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення (пункт 25 Порядку №1983).
За положеннями пункту 26 цього ж Порядку ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС:
ведуть облік осіб, які звернулися за наданням дозволу на імміграцію, яким надано такий дозвіл та видано посвідку на постійне проживання, відмовлено у видачі такого дозволу або скасовано дозвіл на імміграцію та визнано недійсною видану на його підставі посвідку на постійне проживання. Облік ведеться у паперовому або електронному вигляді;
надсилають повідомлення про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (про визнання недійсною посвідки на постійне проживання) виконавчому органу сільської, селищної або міської ради, на території обслуговування якої задекларовано/зареєстровано місце проживання таких осіб, з метою внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади відповідно до пункту 22 Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».
За визначеннями у статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII (Закон № 2469-VIII):
- громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;
- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;
- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;
- національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Статтею 3 Закону №2469-VIII регламентовано, що державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.
За нормами частини другої статті 12 Закону № 2469-VIII, до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Національна поліція України, Державна міграційна служба України.
Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
За приписами пункту 64 Порядку №321 посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:
1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;
2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;
2-1) у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства або скасування рішення про визнання особою без громадянства;
3) в інших випадках, передбачених законом.
Як закріплено у підпункті 4 пункту 72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 затверджено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства.
За правилами пунктів 3, 4, 5, 6 цієї Інструкції (у редакції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Дія цієї Інструкції не поширюється на рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну особам, яке приймається територіальними органами та територіальними підрозділами ДМС, органами охорони державного кордону, органами Служби безпеки України згідно зі статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:
а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;
б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;
в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;
г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;
ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.
Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу:
а) громадянство (підданство);
б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею);
в) дата народження (день, місяць, рік);
г) стать;
ґ) місце проживання;
д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий;
е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;
є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).
Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.
На підставі наведених правових норм і з`ясованих у справі обставин, суд зазначає, що відповідачем не надано будь-яких доказів того, що позивач має статус підозрюваного у кримінальному провадженні.
При цьому, ГУ ДМСУ при прийнятті оскаржуваних рішень мало враховувати усі обставини стосовно спірного випадку і позивача: тривалість проживання на території України, проживання разом із родиною, наявність дитини, підстави її перебування на території України.
Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.04.2020 року у справі № 480/296/19.
Також, Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020 у справі № 495/5105/17, постанова від 13.03.2020 у справі № 805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Указаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У постанові від 30.07.2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що указані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно із цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; обґрунтувати органом влади прийняття несприятливих актів; визначити порядок їх оскарження, відшкодувати заподіяну шкоду.
У постанові від 02.12.2021 року у справі № 120/1859/19-а Верховний Суд наголосив, що із змісту норми пункту 23 Порядку № 1983 не слідує, що особа запрошується для надання пояснень лише у разі необхідності з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про скасування дозволу на імміграцію, а тому висновки суду про те, що відсутність запрошення позивача для надання пояснень щодо підстав скасування дозволу на імміграцію не є порушенням пункту 23 Порядку № 1983 є помилковими.
У постанові від 10.06.2022 року у справі № 640/13572/20 Верховний Суд зазначив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, яке дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Отже, рішення ДМС як суб`єкта управлінської діяльності повинно відповідати критеріям, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх суб`єктів управлінської (адміністративної) діяльності, що регулюється іншими нормативними актами.
Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально).
Для цього законодавець у пункті 23 Порядку № 1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Тобто, Порядок № 1983 передбачає своєрідний алгоритм дій органів ДМС задля прийняття обґрунтованого рішення.
Суд погоджується з тим, що указана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень.
Утім, саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про відликання дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта.
Наведене дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді відкликання дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.
Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання відкликання дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.
Отже, орган ДМС при прийнятті рішення повинен виходити із конкретних обставин, ураховувати особу іммігранта, його спосіб життя та поведінку, а також оцінити чи є достатньою наявна у нього інформація для прийняття відповідного рішення з огляду на те, які наслідки воно матиме для іммігранта.
За приписами ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач при прийнятті рішень брав до уваги факт існування малолітньої дитини позивача або проводив оцінку того, як його рішення вплине на її психологічний стан та розвиток. Таке ігнорування інтересів дитини суперечить статті 3 Конвенції ООН про права дитини та принципам, викладеним у рішенні ЄСПЛ у справі "Jeunesse проти Нідерландів", де зазначено, що держава повинна надавати особливу вагу інтересам дітей при вирішенні питань міграційного статусу батьків.
Відповідач не вказав, чому не зважав на ці обставини при прийнятті оскаржуваних рішень.
Крім того, згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995, Series A, №307, р. 55, § 86).
Суд звертає увагу на закріплений у відповідача обов`язок всебічного вивчення відповідного подання, у тому числі можливість запитувати інформацію як у ініціатора подання, так і у інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, можливість викликати відповідну особу для надання пояснень; для цього ГУ ДМСУ надано місячний строк від дати отримання подання. ГУ ДМСУ не пояснило, чому не реалізовувало таких повноважень у досліджуваному випадку.
Також суд враховує період проживання позивача на території України з 3-х років, 23 роки проживання в Україні, наявність однієї малолітньої дитини, цивільної дружини, здобуття освіти на території України, утримання сім`ї.
Варто зазначити, що Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 року у справі №300/564/19 вказав наступне:
«…62. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
63. У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі Moustaquim v. Belgium . ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
64. У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі Moustaquim v. Belgium ).
65. Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.
66. У цій справі, відповідач, скасовуючи дозвіл на імміграцію позивача, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю, інтереси для добробуту дітей позивача та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.
67. Так, у Суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України Про імміграцію є безальтернативний обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.
68. Крім цього, Суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві , а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.
69. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві . Так, при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
70. ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
71. Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України ОСОБА_9 з якою є спільні діти: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім цього, позивач є співзасновником ТОВ Деревообробна компанія Вуд-ІФ , яке здійснює діяльність в Україні в Івано-Франківській області та, відповідно, сплачує податки, а також має ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків.
72. Отже, Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої двоє неповнолітніх дітей.
73. Суд звертає увагу, що перекладати тягар негативних наслідків рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з виявленням порушення терміну перебування на території України через значний проміжок часу, після отримання такого дозволу, на особу (позивача у справі) є неприпустимим та не пропорційним у розумінні практики ЄСПЛ.
74. Аналіз обставин прийняття рішення № 1 від 05 березня 2019 року про скасування позивачу дозволу на імміграцію дають підстави для висновку, що при його прийнятті порушено принцип верховенства права…».
Суд вказує, що повага до прав і свобод людини є правовою нормою, гарантованою усіма державами світу. Загальна декларація прав людини 1948 року закріплює права і свободи людини, громадянина та гарантує їх, виражає правове становище особи в державі, зокрема: всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах; кожна людина має право на життя, на свободу й на особисту нeдоторкaнніcть; ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання чи вигнання; кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави; кожна людина має право шукати притулок від переслідувань в інших країнах і користуватися ним. 
Особливе значення має Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, де стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть слугувати заяви, у яких йдеться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином / громадянкою договірної держави або на скасування даного цій особі дозволу на проживання. 
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинно розглядатися пропорційно меті, яка ставиться відповідно до вимог Конвенції. 
Відповідач не вказав, чому не зважав на ці обставини при прийнятті оскаржуваних рішень.
На виконання вимог частини 2 статті 77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення та дотримання процедури його прийняття покладено на суб`єкта владних повноважень. Проте Центральним міжрегіональним управлінням ДМС не надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт направлення копії рішення № 257 на адресу позивача у встановлений законом п`ятиденний строк.
Суд наголошує, що неналежне повідомлення особи про прийняте щодо неї рішення позбавляє її можливості своєчасно вжити заходів для захисту своїх прав, що свідчить про порушення принципу прозорості та відкритості діяльності органів державної влади. Беручи до уваги відсутність доказів належного відправлення копії рішення, суд розцінює це як додаткове свідчення недотримання відповідачем визначеної законом процедури та ігнорування законних інтересів особи, що у сукупності з іншими встановленими обставинами є підставою для скасування спірного акта.
За змістом частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами частини другої цієї ж статті 77 в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У відповідності до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У той же час, оскаржувані рішення ГУ ДМСУ у випадку, який розглядається, не відповідають таким критеріям.
За наведеного, суд констатує, що ГУ ДМСУ не довів правомірності оскаржуваних рішень, у зв`язку із чим вважає за необхідне визнання протиправним та скасування Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 09.12.2025 року №122, виданого ОСОБА_2 громадянці Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , № с.431 від 28 жовтня 2013 року в частині надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію".
Оскільки скасування посвідки на постійне проживання є наслідком прийняття рішення про відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, суд вважає, що позовна вимога стосовно визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання посвідки на постійне проживання від 09.12.2025 року №129, виданої ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 також підлягає задоволенню.
При цьому, похідна вимога щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , нову посвідку на постійне проживання теж підлягає до задоволення.
Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), №21987/93, пункт 95).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (VanOosterwijck v Belgium), №7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
У рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно із його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до частин 1, 2 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За правилами частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У відповідності до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Беручи до уваги наведене у своїй сукупності, суд доходить до висновку, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не доведено правомірності прийнятих рішень, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 2 КАС України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 2130 грн.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду в сумі 2130 грн. підлягає стягненню з Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань.
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну від 09.12.2025 року №122, виданого ОСОБА_2 громадянці Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , № с.431 від 28 жовтня 2013 року в частині надання дозволу на імміграцію її неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію".
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання посвідки на постійне проживання від 09.12.2025 року №129, виданої ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_3 громадянину Азербайджанської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , нову посвідку на постійне проживання.
Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 37806243, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. В. Липинського, буд. 7) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2130 грн. (дві тисячі сто тридцять гривень).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник