УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/3015/25 Головуючий у 1-й інст. Єригіна І. М. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №295/3015/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Плахтій Олена Володимирівна 
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Єригіної І.М. 
встановив:
У березні 2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 04.10.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 77481342 в електронній формі, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 12 447,00 грн, строком на 30 днів, зі сплатою процентів у розмірі 1.99% в день.
22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до якого первісний кредитор відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № 77481342 від 04.10.2021 року, який був укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило права грошової вимоги до Боржників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі за Договором позики № 77481342 від 04.10.2021. 
Загальний розмір заборгованості по поверненню позичених коштів та сплаті процентів за користування позикою, що підлягає стягненню з позичальника станом на день складання позовної заяви відповідно до розрахунку становить 36 553,46 грн, з яких: заборгованість за позикою 10 848,68 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 25703,00 грн; нараховані 3% річних – 1,78 грн.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором позики №77481342 від 04.10.2021 в сумі 36 553,46 грн, судовий збір в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що матеріали справи не містять жодного доказу укладення між сторонами договору позики, а приєднаний до матеріалів справи договір не містить підписів сторін договору. Також звертає увагу, що позивач не вказує, яким чином був надісланий та отриманий відповідачем ідентифікатор: СМС-повідомлення, певний месенджер тощо, позивачем не надано доказів того, що наявна в матеріалах справи копія договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вона підписувалася електронним цифровим підписом (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа.
Крім того зазначає, що наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом (копією електронного документу), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору, не надано доказів, які б підвереджували, що саме відповідач була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі, не підтверджено отримання саме відповідачем логіну та паролю в системі, що відповідачем було подано заявку на отримання кредиту, а також що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору. Позивачем також не було доведено отримання відповідачкою кредитних коштів від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», оскільки належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суд при винесенні рішення також не врахував висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц, у якій зазначено, що зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати проценти за кредитом. При цьому Правила надання грошових коштів у позику, затверджені протоколом №11/02/2021 від 11.02.2021, Загальних зборів учасників ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», не можна вважати складовою частиною договору позики в частині продовження строку його дії, оскільки ці правила не підписані позивачем, а тому обрахування відсотків поза межами 30 строку дії договору є незаконним. 
Крім того, пунктом 18 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення». Воєнний стан в Україні введений з 24.02.2022 року та діє на час подання апеляційної скарги, а тому відповідач звільнена від обов`язку сплатити позивачу 3 % річних у сумі 1,78 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.
ТОВ «Коллект Центр» скористалось своїм правом та направило до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2025 рокузалишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального права. Вказувало, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяви про надання (отримання) позики на сайті позикодавця, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, позикодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі, встановленому договором.
Також звертає увагу, що із розрахунку боргу первісного кредитора вбачається, що в 30 строк кредитування відсотки нараховувались на рівні зниженої відсоткової ставки на рівні 1,8905 % у відповідності до п. 2 Договору позики. Після чого відбулось нарахування відсотків із 07.11.2021 до 04.02.2022 на підставі п. 6.5 Правил, тобто протягом визначеного строку 90 календарних днів таким пунктом за відсотковою на рівні 1,99% за 1 календарний день у відповідності до п. 2 Договору позики. Детальний розрахунок боргу складений первісним кредитором та наданий позивачем із позовною заявою, в якому вбачаються щоденні нарахування відсотків, сплачені суми боргу позичальником та розподілення таких сум в рахунок погашення боргу за відсотками та основним зобов`язанням. Тобто, відсотки було нараховано у відповідності до умов Договору та Правил, а тому, вони підлягають стягненню в повному обсязі. Крім того, позивач не нараховував відповідачу пеню, неустойку та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договору, а лише відсотки за користування кредитом, у розмірі та строк, погоджений сторонами та 3% річних. Відповідно до вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по процентам нарахована станом на 04.02.2022, відтак посилання на дію норм ЗУ «Про споживче кредитування», який набрав чинності 24 грудня 2023 року, є безпідставним, та такими, що не мають відношення до зазначених зобов`язань, оскільки після 24.02.2022 дія строку кредитування не було пролонговано.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.03.2026 року, є дата складення повного судового рішення 06.04.2026 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 04.10.2021 року укладено договір позики № 77481342 за умовами якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» як позикодавець надав, а ОСОБА_1 – позичальник, отримала грошові кошти шляхом переведення їх на картковий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до змісту договору сторони погодили суму кредиту в розмірі 12 447,00 грн, строк користування коштами - 30 днів, з процентною ставкою (базовою) – 1,99% в день. Дата повернення 03.11.2021.
Згідно із п. 6.5 Правил про надання грошових коштів у позику передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування.
Згідно з розрахунком первісного кредитора, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором позики загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за Договором №77481342 від 04.10.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 36 553,46 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 10 848,68 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 25 703,00 грн, нараховані 3% річних - 1,78 грн.
При цьому, відповідачем здійснено часткове погашення заборгованості за кредитом 5 жовтня 2021 року в сумі 1 500,00 грн, з яких 1 030,00 грн було зараховано на погашення тіла кредиту, а 470,62 грн – на відсотки; 07.10.2021 в сумі 1 000,00 грн, з яких 568,32 грн було зараховано на погашення тіла кредиту, а 431,68 грн – на відсотки.
22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до якого первісний кредитор відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № 77481342 від 04.10.2021 року, який був укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 . 
В подальшому, права грошової вимоги до боржників за договорами, зокрема, до відповідача, отрималоТОВ «Коллект Центр», що підтверджується Договором відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, укладеним між ТОВ «Вердикт Капітал»  та ТОВ «Коллект Центр».
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено кредитний договір, умови якого відповідачем не виконані, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 36 553,46 грн згідно наданого позивачем розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 ЦК України).
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі №14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року у справі №14-318цс18 міститься правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання відсотків встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Відповідно до статті 214 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частини 1 статті 215 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частин 1,2 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Положеннями ч. 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Частиною 1 статті 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.
У справі встановлено, що відповідно до пункту 2 договору позики № 774881342 від 4 жовтня 2021 року сума позики складає 12 447,00 грн. Строк позики становить 30 днів, до 3 листопада 2021 року. Базова процентна ставка становить 1,99 % на день, знижена процентна ставка – 1,89 % в день.
Для підписання договору позики ОСОБА_1 був використаний електронний підпис одноразовим ідентифікатором «JFQJ3F4ng8», що узгоджується з вимогами Закону України «Про електронну комерцію», й вказує на те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали договір позики.
ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало кредит в сумі 12 447,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 відповідно до листа ТОВ «ФК «Фінексперс» про перерахування коштів від 29.11.2024.
Також згідно інформації від 27.05.2025, яка надана АТ «Державний ощадний банк України» на виконання вимог ухвали районного суду від 01.05.2025, вбачається, що на виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 12 447,00 грн, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо неотримання відповідачем кредитних коштів.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачкою не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики №774881342 від 4 жовтня 2021 року. Зазначений договір недійсним не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність договору позики №774881342 від 4 жовтня 2021 рокуміж ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Як свідчать матеріали справи, відповідач належним чином не виконувала умови договору та не повернула позику у встановлений договором строк.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача заборгованості за основною сумою позики, з урахуванням часткової сплати заборгованості, у розмірі 10 848,68 грн.
Що стосується стягнення заборгованості за відсотками слід зазначити наступне.
Відповідно до пункту 5.2 договору позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua.documentslicense/ (надалі правила), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладання цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі.
Дійсно, розділ 7 Правил надання грошових коштів у позику містить певні умови продовження строку користування позикою.
Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила надання грошових коштів у позику були надані відповідачеві при укладенні договору.
Суду не надано доказів того, що відповідач був ознайомлений та погодився саме із такою редакцією цих Прави, яка була долучена до позовної заяви.
Надані позивачем Правила надання грошових коштів у позику, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору позики й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в договорі, який безпосередньо підписаний відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому правил приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палата Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Тому, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови пролонгації договору позики.
До того ж, позивачем не надано доказів звернення відповідача до позикодавця за продовженням строку користування позикою у будь-який спосіб, чи то визначений договором, чи законом.
Отже, у позикодавця виникло право нарахування процентів за договором тільки у межах строку його дії.
Отже, відсотки за договором позики № 774881342 від 4 жовтня 2021 року мають бути обчислені лише за період, встановлений у цьому договорі, тобто 30 днів (з 4 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року) за зниженою процентною ставкою у розмірі 1,89 % за день.
Таким чином, розмір нарахованих за вказаний вище період відсотків (з урахуванням часткової сплати коштів 5 жовтня 2021 року в сумі 1 500,00 грн, з яких 1 030,00 грн було зараховано на погашення тіла кредиту, а 470,62 грн – на відсотки; 07.10.2021 в сумі 1 000,00 грн, з яких 568,32 грн було зараховано на погашення тіла кредиту, а 431,68 грн – на відсотки) становить 5 330,30 грн, виходячи з наступного розрахунку:
-за період з 04.10.2021 по 05.10.2021 = 470 грн (12 447 грн х 1,89 % х 2 дн.);
-за період з 06.10.2021 по 07.10.2021 = 431,56 грн (11 417 грн х 1,89 % х 2 дн);
-за період з 08.10.2021 по 03.11.2021 = 5 331,04 грн (10 848,68 х 1,89 % х 26 дн), а всього в сумі: 6 232,60 грн – 470,62 грн – 431,68 грн = 5 330,30 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині визначення розміру відсотків за договором позики, оскільки вказані відсотки є обґрунтованими лише за період з 04 жовтня 2021 року по 3 листопада 2021 року та підлягають стягненню у розмірі 5 330,30 грн.
Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання нараховані позивачем на суму неповернутого тіла кредиту в розмірі 10 848,68 грн за період з 22.02.2022 по 23.02.2022 в сумі 1,78 грн. Відтак посилання представника відповідача на пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення», є помилковим, оскільки воєнний стан в Україні введений з 24.02.2022 року.
Отже, у зв`язку зі зміною розміру відсотків змінюється загальна сума заборгованості і підлягає до стягнення 16 180,76 грн, з яких: 10 848,68 грн – тіло позики, 5 330,30 грн - відсотки за користування позикою, 1,78 грн – 3% річних.
Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав.
Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом статей 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними ( реальними ), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, усі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт перший частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/ 19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження витрат понесених на надання правничої допомоги надав Договір №01-07/2024 від 01.07.2024 з додатком (прайсом), заявку на надання юридичної допомоги № 55 від 01.01.2025, витяг з Акту № 2 про надання юридичної допомоги від 31.01.2025. Згідно з актом юридична допомога полягала у наданні усної консультації тривалістю 2 години вартістю 4 000,00 грн та складанні позовної заяви тривалістю 3 години, вартістю 9 000,00 грн, а всього на загальну суму 13 000,00 грн.
Колегія суддів, враховуючи критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, складність справи та обсяг послуг, наданих адвокатом під час розгляду справи, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, а також подання відповідачем у суді першої інстанції заяви про неспівмірність розміру заявлених витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, погоджується з висновком першої інстанції, що доцільним та обґрунтованим є стягнення із відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» 4000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, за подачу відповідачем апеляційної скарги – 3 633,60 грн, а тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (44%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн, а з позивача на користь відповідача 2 034,82 грн (56% відмовлених вимог).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Плахтій Олена Володимирівна, задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1  (РНОКПП  НОМЕР_2 , місце проживання:   АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження: вул. Мечнікова, 3, офіс 306, м. Київ, 01133) суму заборгованості за договором позики №  77481342 від 04.10.2021в розмірі 16 180,76 грн, з яких: 10 848,68 грн – тіло позики, 5330,30 грн - відсотки за користування позикою, 1,78 грн – 3% річних, а також судовий збір в розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1  понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 034,82 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Судді