ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

22 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/1269/24
Головуючий у першій інстанції – Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1100/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.
секретар: Шкарупа Ю.В. 
Позивач: Комунальне підприємство «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: Комунальне підприємство «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року у справі за позовом Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення (суддя Коротка А.О.), ухвалене в м.Прилуки, повний текст ухвали складено 05 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2024 року КП «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 58309,98 грн, а також 3028,00 грн судових витрат по справі.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 та належить нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_1 . Вказані нежитлові приміщення розташовані на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку, у якому надаються послуги з постачання теплової енергії. При цьому, самі приміщення обладнані приладами обліку споживання теплової енергії. Враховуючи, що позивачу не надано проект будинку або енергоаудит, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення, визначається спрощено, як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі – 25%, для 6-10 поверхової будівлі – 20%, для будівлі вище 10 поверхів – 15%. Для опалювального приміщення, оснащеного приладом (приладами) розподільного обліку теплової енергії, крім обсягу теплової енергії, визначеного на підставі його показань, здійснюється донарахування обсягу теплової енергії Qдон пр.j та Qдон пр.g з метою унеможливлення опалення приміщення за рахунок суміжних опалювальних приміщень або опалювальних МКЗ та допоміжних приміщень, запобігання утворення грибків та плісняви в приміщеннях, МКЗ та допоміжних приміщеннях, а також недопущення зниження нормативного строку експлуатації будівлі. Враховуючи, що відповідачка не дотримується вимог щодо мінімального споживання теплової енергії, на площу її приміщення проводиться донарахування обсягу теплової енергії для забезпечення мінімальних потреб опалення. Отже, відповідачці нараховується плата за частку обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення та проводиться донарахування обсягу теплової енергії для забезпечення мінімальних потреб опалення. Внаслідок порушення з боку відповідачки, в частині своєчасної та повної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги, за нею утворилася заборгованість, яка станом на 22.02.2024 становить 58309,98 грн.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення – закрито.
Постановлюючи оспорювану ухвалу, суд першої інстанції , виходив з того, що в судовому засіданні було беззаперечно встановлено, що між КП «Прилукитепловодопостачання» та ОСОБА_1 склалися господарські відносини, про що свідчить укладений між ними договір №229 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у якому зазначений абонент – приватний підприємець ОСОБА_1 . Також ОСОБА_1 було доведено належними та допустимими доказами факт використання нею нежитлових приміщень: магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , саме у господарській діяльності, що свідчить про те, що дана справа підсудна господарському суду. Оскільки справа за позовом комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то провадження у ній підлягає закриттю.
У апеляційній скарзі КП «Прилукитепловодопостачання» просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити постанову про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що договір від 01.01.2009 року за № 229 укладений між КП «Прилукитепловодопостачання» та приватним підприємцем ОСОБА_1 , умовами якого були погоджено плату за надані послуги з централізованого опалення. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 року № 1022 затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Співвласниками будинку АДРЕСА_1 не прийнято рішення про вибір моделі договірних відносин, тому з ними відповідно укладені публічні договори приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії. Враховуючи, особливості укладення індивідуальних договорів про надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку встановлені ст.14 Закону України « Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний договір з ОСОБА_1 набрав чинності 13 листопада 2021 року, а договір № 229 втратив свою чинність з моменту укладення публічного договору приєднання про надання послуг з теплопостачання теплової енергії. Втрата чинності попереднього договору відбулось в силу пункту 3 розділу IV Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідачу протягом спірного періоду проводились нарахування плати за частку обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загально будинкові потреби опалення та проводиться донарахування обсягу теплової енергії для забезпечення мінімальних потреб опалення. Вказані послуги не передбачені у договорі №229 від 01.01.2009 року, що свідчить також про втрату ним чинності та не можливості взяття до уваги при розгляді даної справи. За позицією КП «Прилукитепловодопостачання» необґрунтованими є посилання суду на копії рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки спірний період заявлений в позовній заяві становить з грудня 2020 року по лютий 2024 року, при цьому рахунки вказані у рішенні суду виставлені за межами спірного періоду та не мають відношення до розгляду даної справи. Звернення до господарського суду із заявою про видачу судового наказу було помилковим і після вивчення практики розгляду аналогічних спорів було прийнято рішення про звернення до суду загальної юрисдикції з зазначеним позовом. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. Чинне законодавство не виділяє такого суб`єкта права власності як фізичну особу - підприємця та не містить норм щодо права власності фізичної особи – підприємця, а лише встановлює, що остання відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. Відповідачка вказує, що ще на початку розгляду суду вказувала про те, що справа не підсудна судам загальної юрисдикції, оскільки обидва приміщення використовуються нею саме в господарській діяльності як ФОП, про що були надані відповідні документи. Суд першої інстанції виніс оскаржувану ухвалу відповідно до норм діючого законодавства, а також практики розгляду аналогічних спорів.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає ухвала суду першої інстанції.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за послуги з оплати за спожиті житлово-комунальні послуги за частку обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення щодо торгово-офісних приміщень магазину « Анюта» та « Анюта Плюс», що не є об`єктами житлової нерухомості.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований, як ФОП, видами економічної діяльності якого є:
- 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальними приладами та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах. ( основний).
Додаткові:
- 47.76 Роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах;
- 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.
Матеріалами справи доведено використання ОСОБА_1 нежитлових приміщень: магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та магазина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , саме у господарській діяльності.
Спір ініційовано Комунальним підприємством «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області, яке є юридичною особою, а відповідачка ОСОБА_1 , як суб`єкт підприємницької діяльності є власником магазину непродовольчих товарів що розташований в АДРЕСА_1 та власником магазину непродовольчих товарів з прибудовою вхідної групи розташованого в АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу нерухомого майна, за таких обставин спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, оскільки між Комунальним підприємством «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області з однієї сторони та ОСОБА_1 , як суб`єктом господарювання з іншої сторони існує спір, пов`язаний із заборгованістю сплати за спожиті житлово-комунальні послуги за частку обсягу спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення , у зв`язку з чим справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.
Доводи апеляційної скарги щодо невірних висновків суду про наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем, як суб`єктом підприємницької діяльності, урегульованих договором від 01.01.2009 року за № 229 про надання послуг з опалення та наявність рахунків на оплату за спожиті послуги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Колегія суддів зауважує, що згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Прилукитепловодопостачання» Прилуцької міської ради Чернігівської області залишити без задоволення, а ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повний текс постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий: Судді: