ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2983/26 Справа № 185/11043/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу у справі №185/11043/25 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Затишне місто» Павлоградської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Бондаренко В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначив, що він є власником автомобіля марки SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Вказує, що 09 липня 2025 року у м.Павлограді, по вул.Центральна 41, впала велика гілка дерева, внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу на праві власності автомобіль SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також завдано позивачу тілесних ушкоджень. 
Відповідно до звіту ФОП ОСОБА_2 №9025 від 09 липня 2025 року, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля марки SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження складає 219 198,98 грн.
Вважає, що відповідач був проінформований про аварійний стан дерев, але не вжив необхідних заходів, що безпосередньо спричинило шкоду майну та здоров`ю позивача. Крім того, позивачу завдано моральної шкоди, які пов`язані з отриманими ним тілесними ушкодженнями, так і протиправною бездіяльністю відповідача, що і стало підставою для звернення позивача з зазначеним позовом до суду.
У зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 219 198,98 грн, моральної шкоди – 25 000,00 грн, а також понесені судові витрати по справі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Затишне місто» Павлоградської міської ради про відшкодування майнової та моральної шкоди – відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з істотними порушеннями норм процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив суб`єкта відповідальності. 
Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до положень розділів 3, 5, 6 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Мінбуду №105 від 10 квітня 2006 року на балансоутримувача покладено обов`язок забезпечувати належний стан зелених насаджень на закріпленій території, виявляти та своєчасно усувати аварійні (небезпечні) дерева, а у разі невиконання цих обов`язків - нести відповідальність за шкоду , заподіяну майну та здоров`ю громадян.
Вказує, що суд помилково не встановив, що згідно з пп.7 п. «а» ч.1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належить організація благоустрою населених пунктів, у тому числі озеленення, охорона зелених насаджень та забезпечення належного їх утримання. 
Зауважує, що судом першої інстанції залишені без належної оцінки, зокрема, такі докази: рішення сесії Павлоградської міської ради від 20 березня 2018 року №1120-35/VII, яким затверджено схему меж територій для благоустрою центральної частини міста, де прибудинкова територія за адресою вул.Центральна, 41 віднесена до зони обслуговування КП «Затишне місто»; договір №127 між відповідним органом місцевого самоврядування та КП «Затишне місто», який закріплює за відповідачем обов`язки з утримання та благоустрою відповідної території; відповіді Управління комунального господарства та будівництва і Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, якими підтверджено, що утримання зелених насаджень за адресою АДРЕСА_1 здійснює саме КП «Затишне місто»; звернення ОСББ «Центральна 41» від 23 квітня 2025 року про необхідність видалення аварійних дерев, яке надійшло до компетентного органу, а виконавцем робіт визначено КП «Затишне місто».
Вважає, що посилання суду на відсутність інвентаризації, як підставу для звільнення від відповідальності, є помилковим. Проведення обліку зелених насаджень - це прямий імперативний обов`язок балансоутримувача (розділ 6 Правил утримання зелених насаджень). Невиконання відповідачем цього обов`язку є протиправною бездіяльністю, яка не може бути виправданням, оскільки ніхто не може отримувати переваги з власного правопорушення.
Звертає увагу, що Договір №127 покладає на КП «Затишне місто» відповідальність за територію, тому всі насадження на ній перебувають у зоні відповідальності виконавця незалежно від наявності інвентарного номера.
Окремо зазначає, що суд першої інстанції детально відтворив у рішенні зміст відзиву відповідача від 06 жовтня 2025 року, але щодо поданих позивачем у порядку ст.179 ЦПК України заперечень на відзив від 21 жовтня 2025 року обмежився лише формальною згадкою про їх наявність, не аналізуючи викладені в них доводи.
Попри наявність зазначених доказів у матеріалах справи, суд першої інстанції не відобразив їх зміст у мотивувальній частині рішення, не дав їм оцінки та обмежився загальним висновком про відсутність доказів належності спірного дерева до об`єктів, що утримуються відповідачем. Такий підхід суперечить вимогам ст.ст.89, 263 ЦПК України щодо обов`язку суду всебічно й повно дослідити докази у справі та мотивувати врахування або відхилення кожного з них.
Зазначає, що у матеріалах справи міститься Звіт №9025 про оцінку вартості матеріального збитку та визначення ринкової вартості транспортного засобу у пошкодженому стані (далі - Звіт № 9025), виконаний суб`єктом оціночної діяльності.
Суд першої інстанції не спростував даних Звіту №9025 жодними іншими належними та допустимими доказами і не встановив порушень Методики при проведенні оцінки. За таких обставин висновок суду про недоведеність розміру шкоди є необґрунтованим і суперечить вимогам ст.89 ЦПК України щодо оцінки доказів та ст.22, 1192 ЦК України щодо відшкодування реальних збитків.
Крім того, позивач поніс додаткові витрати на оплату послуг суб`єкта оціночної діяльності у розмірі 7 000,00 грн, що підтверджується квитанцією.
Вважає зазначені витрати реальними збитками, у розумінні п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, та такими, що підлягають відшкодуванню в повному обсязі згідно з ч.3 ст.22 ЦК України.
Також зазначає, що суд першої інстанції не надав самостійної оцінки доводам і доказам щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, обмежившись загальною відмовою в позові без аналізу характеру та обсягу моральних і фізичних страждань позивача. 
З огляду на характер та тривалість фізичних і душевних страждань, вимушені зміни у звичному способі життя позивача та протиправний характер бездіяльності відповідача, вважає заявлений позивачем розмір моральної шкоди у 25 000,00 грн. є обґрунтованим, розумним і співмірним наслідкам правопорушення.
Вказує, що судом першої інстанції було порушено принцип змагальності та меж розгляду справи.
Зазначає, що чинне цивільне процесуальне законодавство не містить імперативної норми, яка б визначала матеріали про адміністративне правопорушення (протокол чи постанову поліції) як єдиний допустимий доказ факту заподіяння майнової шкоди.
Відмовляючи в позові виключно через відсутність довідки від поліції, суд першої інстанції фактично звузив поняття допустимості доказів, надавши перевагу формальному документу над фактичними обставинами справи, які були належним чином зафіксовані іншими засобами доказування. 
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності того, що КП «Затишне місто» є балансоутримувачем дерева. Такий висновок суду суперечить наявним у справі письмовим доказам і фактичним обставинам. У матеріалах справи містяться докази: Договір №127, рішення сесії міської ради та офіційні відповіді Управління комунального господарства, які прямо вказують на те, що функція утримання зелених насаджень за адресою АДРЕСА_1 делегована саме відповідачу. 
Суд не надав належної правової оцінки цим документам. Замість того, суд обмежився формальним посиланням на заперечення відповідача.
Отже, помилка суду першої інстанції полягає в неправильній оцінці доказів по суті (ст.89 ЦПК України). Крім того, суд не дотримався вимог щодо всебічного та повного з`ясування обставин справи. Фактично поставивши під сумнів належність відповідача, суд не надав оцінки взаємозв`язку між власником об`єкта благоустрою (міською радою) та балансоутримувачем, що призвело до ухвалення передчасного та необґрунтованого рішення про відмову в позові. 
У зв`язку з чим просив суд рішення павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Відповідач КП «Затишне місто» своїм правом на подачу відзиву не скористалось.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Представник відповідача КП «Затишне місто» в особі директора Коріневського В.В. подав заяву, в якій повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вважає рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначив, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, надав належну правову оцінку доказам, поданим сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення відповідальності на КП «Затишне місто». При цьому суд правильно встановив, що КП «Затишне місто» не є належним відповідачем у даному спорі, оскільки матеріалами справи не підтверджено факту перебування відповідних об`єктів благоустрою або зелених насаджень на балансі підприємства чи їх закріплення за ним у встановленому порядку. 
Просив справу № 185/11043/25 розглянути за відсутності представника КП «Затишне місто», апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року — без змін. 
Позивач ОСОБА_1 подав клопотання, в якому просив розгляд справи №185/11043/25, призначений на 11 березня 2026 року (та у разі відкладення — у наступних судових засіданнях), провести за його відсутності, апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у скарзі та додаткових матеріалах. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є власником автомобіля марки SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 25 березня 2025 року.
Відповідно до звіту ФОП ОСОБА_2 № 9025 від 09 липня 2025 року, матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля марки SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження складає 219 198,98 грн.
Як вбачається зі звіту ФОП ОСОБА_2 № 9025 від 22 липня 2025 року, до оцінювача 09 липня 2025 року звернувся ОСОБА_1 та на дослідження оцінювача поставлено питання: який матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок ПДТО (протиправні дії 3-х осіб) 09 липня 2025 року.
З позову вбачається, що 09 липня 2025 року у м.Павлограді, по вул. Центральна, 41, впала велика гілка дерева, внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу на праві власності автомобіль SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також завдано позивачу тілесних ушкоджень.
З матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до уповноважених на те державних правоохоронних органів щодо проведення фіксації події, внаслідок чого автомобілю SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 були завдані пошкодження, а саме: місця події, часу, обставин та характеру завданих пошкоджень автомобілю SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності. Тоді, як матеріали справи містять лише фотокопії автомобіля, з поваленим на нього деревом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надані докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи щодо завданих пошкоджень належному йому автомобілю SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
В порядку визначеному ст.1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.
Аналіз частини першої статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» свідчить про те, що міська рада, як орган місцевого самоврядування має дискреційні повноваження, а саме: створити підприємство для утримання об`єктів благоустрою комунальної власності або на конкурсних засадах визначити балансоутримувача об`єктів благоустрою комунальної власності.
При цьому як створене міською радою підприємство, так і визначений на конкурсних засадах балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою (частина друга статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).
Пунктом 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» утримання та благоустрій прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку, належних до нього будівель, споруд проводиться балансоутримувачем цього будинку або підприємством, установою, організацією, з якими балансоутримувачем укладено відповідний договір на утримання та благоустрій прибудинкової території.
Відповідно до частини п`ятої статті 24 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону.
Частиною четвертою статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що негайне видалення пошкоджених дерев або кущів (їх частин) може здійснюватися підприємствами, установами, організаціями або громадянами в разі, якщо стан таких пошкоджених зелених насаджень загрожує життю, здоров`ю громадян, а також майну громадян та/або юридичних осіб.
Згідно з частиною сьомою статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.
Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року №105 (далі - Правила), передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках, скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою.
Відповідно до пункту 5.5 Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.
Згідно з розділом 12 Правил, з метою контролю за станом міських зелених насаджень здійснюють їх загальні, часткові та позачергові огляди. Загальні огляди проводяться двічі на рік навесні та восени. При загальному огляді обстежують усі елементи об`єктів благоустрою, а при частковому лише окремі елементи. Позачергові огляди проводять після злив, ураганів, сильних вітрів, снігопадів, паводків тощо. Огляд проводять: балансоутримувач об`єкта, власник чи користувач земельної ділянки, а за даними обстежень складають відповідні акти.
Відповідно до пункту 9.1.11 Правил, під час проведення щорічних обстежень зелених насаджень потрібно виявляти аварійні дерева (дерева, які можуть становити загрозу для життя і здоров`я пішоходів, транспортних засобів, пошкодити лінії електропередач, будівлі і споруди або перебувають у пошкодженому стані внаслідок снігопадів, вітролому, урагану та інших стихійних природних явищ чи за наявності гнилої серцевини стовбура, значної суховершинності, досягнення вікової межі). Аварійне дерево - це дерево, яке може становити загрозу для життя і здоров`я пішоходів, транспортних засобів, пошкодити лінії електропередач, будівлі і споруди, або перебуває у пошкодженому стані внаслідок снігопадів, вітролому, урагану та інших стихійних природних явищ чи за наявності гнилої серцевини стовбура, значної суховершинності, досягнення вікової межі.
У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 372/1891/17 зазначено, що «у випадку заподіяння майну чи здоров`ю особи шкоди внаслідок бездіяльності балансоутримовача, яка проявляється у незабезпеченні належного стану та догляду за утриманням об`єктів благоустрою, до яких відносяться зелені насадження, останній зобов`язується відшкодувати таку шкоду. 

Частиною другою статті 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Вказаною нормою встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, згідно з якою особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини, а саме у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин».
Верховний Суд у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 335/1833/22 вказав на те, що з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дає підстави для висновку, що саме потерпілий має довести належними та допустимими доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Також у цій постанові Верховний Суд зробив висновок, що відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності є балансоутримувачі зелених насаджень, уповноважені органами місцевого самоврядування підприємства, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень.
За загальним правилом у разі встановлення особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування, а саме позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вину (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20).

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст.79, 80 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

В позові ОСОБА_1 зазначає, що 09 липня 2025 року у м.Павлограді, по вул.Центральна, 41, впала велика гілка дерева, внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу на праві власності автомобіль SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також завдано позивачу тілесних ушкоджень.
Колегія суддів зазначає, що під час стоянки авто важливою є повна фіксація події. У разі пошкодження транспортного засобу уповноваженими особами на складання протоколу є дільничний (під час зупинки машини) або співробітник поліції (під час руху авто). Важливою умовою вирішення питання відшкодування збитків власнику авто є вірно складений протокол, в якому буде вказаний факт огляду автомобіля, факт падіння дерева і те, що воно не було спиляне, зрубане або звалене третіми особами. Завдання власника або водія автомобіля при складанні протоколу полягає в тому, щоб простежити, чи вніс дільничний ваші контактні й паспортні дані, реєстраційні номери автомобіля, точну адресу місця події та її опис. 
Колегія суддів зауважує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Проте, з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до уповноважених на те державних правоохоронних органів щодо проведення фіксації події, внаслідок чого автомобілю SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 були завдані пошкодження, а саме: місця події, дати, часу, обставин, об`єму та характеру завданих пошкоджень автомобілю SKODA ROOMSTER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , , який належить йому на праві власності, саме у вказаний час та з вказаних причин. Тоді, як матеріали справи містять лише фотокопії автомобіля, з поваленим на нього деревом. 
При цьому, позивачем також не надано жодних доказів на підтвердження протиправності бездіяльності відповідача та наявності вини у завданні матеріальних збитків у вигляді пошкодження майна позивача. 

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази як в цілому, так і кожний доказ окремо, встановив, що позивачем не надано суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем матеріальної та моральної шкоди.
При таких обставинах суд першої інстанції, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи вказані норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Колегія суддів встановила, що судове рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:   

Повний текст постанови складено 12.03.2026

Головуючий суддя О.В. Агєєв