Справа № 930/1251/25
Провадження № 22-ц/801/875/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року	Справа № 930/1251/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Оніщука В.В., Рибчинського В. П.,
розглянув у порядку письмового провадження справу № 930/1251/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за апеляційною скаргою Ткаченко Тамари Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 9.02.2026, ухвалене у складі судді Гопкіна П.В. в приміщенні суду в м. Літин, - 

в с т а н о в и в :

28.05.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі – ТОВ «Свеа Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 2029197723 від 22.02.2020 в розмірі 38289,12 грн, з них : заборгованість по тілу кредиту 21000 грн; заборгованість по відсотках і комісії 17289,12 грн та судові витрати в розмірі 2422,40 грн за подання позовної заяви.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 22.02.2020 між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відкриття карткового рахунку № НОМЕР_1 , видачу картки та обслуговування платіжних операцій. Банк виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту. Відповідач скористався кредитом у розмірі 21000,00 грн. (кредит №954877), підтверджуючи операції електронним підписом та одноразовим ідентифікатором. За умовами договору кредит на суму 21000,00 грн надавався безготівково на карту, який відповідач зобов`язувався повернути з відсотками.
Однак відповідач порушив умови договору: сплачував платежі несвоєчасно, частково або не сплачував взагалі, що призвело до простроченої заборгованості. Таким чином, сума кредиту та відсотків у встановлений договором строк погашена не була, що є суттєвим порушенням зобов`язань.
20.09.2024 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до умов якого АТ «ОТП Банк» передав ТОВ «Свеа Фінанс» за плату, а ТОВ «Свеа Фінанс» прийняло належні АТ «ОТП Банк» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників.
У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого у нього станом на дату відступлення прав вимоги виникла заборгованість в загальному розмірі 38289,12 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту 21000,00 грн, заборгованість по відсотках та комісії 17289,12 грн.
Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 9.02.2026 позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 2029197723 від 22.02.2020 в розмірі 35980,05 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 21000,00 грн, заборгованість за відсотками 14980,05 грн та 2276,09 грн у відшкодування витрат зі сплати судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам,  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 ,подала апеляційну скаргу (вх № 2511/26-вх від 2.03.2026), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по тілу кредиту в розмірі 21000 грн. У решті позовних вимог відмовити.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідач є військовослужбовцем, тоді як проценти нараховані відповідачу під час запровадження особливого періоду, що суперечить законодавству України (статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), що є незаконним.
У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ткаченко Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 9.02.2026 у справі з ціною позову (38289,12 грн), що є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (99840 грн).
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України). 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
У справі встановлено наступні обставини.
22.02.2020 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір, за яким банк зобов`язався відкрити картковий рахунок № НОМЕР_1 , надати картку власнику та здійснювати розрахункове обслуговування операцій з її використанням. На рахунку відповідача було встановлено кредитний ліміт /а. с. 8/.
Інформація щодо графіку платежів, загальної суми кредиту, розміру кредиту, строку його повернення та відсотків за користування була надана відповідачу у паспорті споживчого кредиту та анкеті-заяві на отримання кредиту, підписаних відповідачем /а. с. 9–11/.
Специфікація до кредитного договору /а. с. 14/ свідчить, що ОСОБА_1 перераховано 13747,00 грн кредитних коштів.
20.09.2024 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно умов якого АТ «ОТП Банк» передає (відступає) ТОВ «Свеа Фінанс» за плату, а ТОВ «Свеа Фінанс» приймає належні АТ «ОТП Банк» права грошової вимоги до боржників у реєстрі боржників /а. с. 33-38/.
Згідно платіжної інструкції № 9751 від 20.09.2024 ТОВ «Свеа Фінанс» сплатило на користь АТ «ОТП Банк» кошти згідно договору факторингу № 01.02-24/24 від 20.09.2024 /а. с. 43/.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-24/24 від 20.09.2024 від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 /а. с. 44-47/.
Згідно з наданими ТОВ «Свеа Фінанс» розрахунком за договором № 2029197723_CARD від 22.02.2020, заборгованість станом на 20.09.2024 становить 38 289,12 грн. /а. с. 15-27/.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 18.05.2024 на відповідача не поширюється обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом, а відтак вимоги позивача в частині стягнення процентів, нарахованих після цієї дати, задоволенню не підлягають; стягненню підлягає заборгованість за відсотками у розмірі 14980,05 грн, тобто за винятком відсотків, нарахованих з порушенням вимог Закону № 2011-ХІІ за період з 23.05.2024 по 09.09.2024 з моменту мобілізації відповідача. Стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача 35980,05 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту становить 21000,00 грн заборгованість за відсотками 14980,05 грн, оскільки останній не виконав свої зобов`язання згідно договору про надання споживчого кредиту від 22.02.2020.
Висновок суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по процентам в розмірі 14980,05 грн зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне. 
Щодо доведеності укладення кредитного договору № 2029197723 від 22.02.2020, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як установлено судом першої інстанції, 22.02.2020 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір, за яким банк зобов`язався відкрити картковий рахунок № НОМЕР_1 , надати картку власнику та здійснювати розрахункове обслуговування операцій з її використанням. На рахунку відповідача було встановлено кредитний ліміт. Кредитний договір підписано відповідачем /а. с. 8-9/.
Факт укладання кредитного договору відповідач не оспорює в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання кредитного договору № 2029197723 від 22.02.2020, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .. 
Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором № 2029197723 від 22.02.2020, укладеним між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .. 
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (постанові Верховного Суду від 7.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
У справі встановлено, що 20.09.2024 між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-24/24, відповідно до умов якого АТ «ОТП Банк» передав ТОВ «Свеа Фінанс» за плату, а ТОВ «Свеа Фінанс» прийняло належні АТ «ОТП Банк» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників /а. с. 33-38/.
Згідно платіжної інструкції № 9751 від 20.09.2024 ТОВ «Свеа Фінанс» сплатило на користь АТ «ОТП Банк» кошти згідно договору факторингу № 01.02-24/24 від 20.09.2024 /а. с. 43/.
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 01.02-24/24 від 20.09.2024 від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «Свеа Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 /а. с. 44-47/.
Доказів того, що договір факторингу № 01.02-24/24 від 20.09.2024, укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «Свеа Фінанс» визнано недійсним суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем доведено ту обставину, що ТОВ «Свеа Фінанс» набуло статус нового кредитора за кредитним договором № 2029197723 від 22.02.2020, укладеним між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .. 
Щодо доведеності розміру заборгованості.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 зазначено, що: в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
22.02.2020 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір, за яким банк зобов`язався відкрити картковий рахунок № НОМЕР_1 , надати картку власнику та здійснювати розрахункове обслуговування операцій з її використанням. На рахунку відповідача було встановлено кредитний ліміт. Дата остаточного повернення кредиту 22.02.2021. Згідно умов обслуговування кредитної лінії, за користування кредитом, Банк нараховує проценти, які розраховуються Банком на підставі процентної ставки, розмір якої визначається тарифами Банку. Розділ 2 договору передбачає, що з користування кредитом АТ «ОТП Банк» нараховує проценти в розмірі 5 % в місяць /а. с. 8-9/.
Згідно з випискою по картковому рахунку відповідачем використано кредит в загальному розмірі 21000 грн. За час користування картковим рахунком відповідач здійснив поповнення рахунку на загальну суму 16783,21 грн. Відповідач вчинив конклюдентні дії, що свідчить про прийняття укладеного кредитного договору.
Колегія суддів зазначає, що в кредитному договорі передбачено строк повернення кредиту 22.02.2021, відтак нарахування процентів після цієї дати є незаконним, адже після спливу строку повернення кредиту чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачем було отримано кредитних коштів в розмірі 26033,14 грн. Погашено (внесено) коштів в розмірі за період з 25.02.2020 до 22.01.2021 (6054,10) та після 22.01.2021 розмір коштів внесених відповідачем на погашення заборгованості становить 10729.11 грн, всього внесено 16783,21 грн.
У справі відсутні докази про продовження строку дії кредитного договору і на ці обставини позивач не посилається в позовній заяві. 
Колегія суддів зазначає, що розмір заборгованості по процентам за період з 25.02.2020 по 17.02.2021 становить 1832,21 грн.
Після 22.01.2021 відповідачем було внесено коштів в розмірі 10729.11 грн, що перевищує суму боргу по процентам за період з 25.02.2020 по 17.02.2021 в розмірі 1832,21 грн, тому підстави стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам відсутні, оскільки сума внесених коштів відповідачем перевищує розмір нарахованих процентів. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач є військовослужбовцем, тоді як проценти нараховані відповідачу під час запровадження особливого період, що суперечить законодавству України (статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), апеляційний суд вважає такими, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам з цих підстав (за період з 25.02.2020 по 17.02.2021), оскільки відповідач був мобілізований 23.05.2024, і саме з цієї дати на нього поширюються положення статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас, в апеляційній скарзі відповідач не оспорює рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 21000,00 грн та визнає позовні вимоги в цій частині.
Отже, стягненню з відповідача підлягає заборгованість (за тілом кредиту) в сумі 21000 грн.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заслуговує на увагу частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках та комісії з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цієї вимог з підстав її недоведеності. 
В іншій частинні рішення суду першої інстанції не оспорюється в апеляційному порядку, а тому не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України. 
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн /а. с. 1/,
Відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн /а. с. 156/.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено судом на 54,84 % (21000 х 100 : 38289,12 = 54,84 %), тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1328,44 (2422,40 х 54,84 %), і з позивача слід стягнути на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1640,93 грн (3633,60 х 45,16 % = 1640,93). 
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України). 
Зважаючи на наведене, з позивача слід стягнути на користь відповідача різницю судових витрат в розмірі 312,49грн (1640,93 - 1328,44 = 312,49).
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 9.02.2026 в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 2029197723 від 22.02.2020 по процентам та комісії й розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.
Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 9.02.2026 в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованості за кредитним договором № 2029197723 від 22.02.2020 в сумі 21000 грн (тіло кредиту) залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 312 (триста дванадцять) гривень 49копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя   Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський