ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Скраль Т.В.

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 260/6666/25 пров. № А/857/48912/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року у справі № 260/6666/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
18.08.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, у якому просив суд: 
-визнати протиправним та скасувати рішення №253450004054 від 06.08.2025р. про відмову у призначенні пенсії за вислугою років, відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 
-зобов`язати призначити з 29.07.2025р. пенсію за вислугу років, зарахувавши до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди проходження військової служби: 03.05.1987р. - 18.05.1989р., період навчання в Новгород - Сіверського медучилища з 01.09.1983р. - 27.02.1987р., період навчання в Українській медичній стоматологічній академії з 01.08.1990р. - 22:06.1995р. та період роботи: 11.10.2017р. - 31.03.2020р. на посаді лікар-стоматолога терапевта стоматологічного відділення, з 02.04.2020р. - 30.04.2021р. на посаді лікаря-стоматолога Новгород-Сіверської міської лікарні медичної частини №31 філії ДУ Центр охорони здоров`я Державної кримінальної виконавчої служби України".
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.10.2025р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відмову у призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 від 06 серпня 2025 року № 253450004054.
Одночасно, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 для призначення пенсії за вислугу років періоду проходження військової служби: 03 травня 1987 року - 18 травня 1989 року, навчання: 01 вересня 1983 року - 27 лютого 1987 року в Новгород - Сіверському медучилищі та 01 серпня 1990 року - 22 червня 1995 року в Українській медичній стоматологічній академії та призначити з 29 липня 2025 року пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.10.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
29.07.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ПФУ в Закарпатській області із заявою № 7963 про призначення пенсії за вислугу років.
Вказана заява за принципом екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.
06.08.2025р. рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 253450004054 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Із змісту оскаржуваного рішення видно, що страховий стаж позивача становить 39 років 1 місяць 29 днів; стаж позивача за вислугу років становить 25 років 11 днів; необхідний страховий стаж за вислугу років не менше 26 років 6 місяців - відсутній. 
Зарахування періодів навчання та строкової військової служби до спеціального стажу чинним законодавством України не передбачено. Для визначення права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», необхідно встановити наявність достатнього спеціального стажу (26 років 6 місяців) саме на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (11 жовтня 2017 року). Тому, вимоги позивача про зарахування до спеціального стажу періоду роботи: 11.10.2017р. - 31.03.2020р. на посаді лікар-стоматолога терапевта стоматологічного відділення, з 02.04.2020р. - 30.04.2021р. на посаді лікаря-стоматолога Новгород-Сіверської міської лікарні медичної частини №31 філії ДУ Центр охорони здоров`я Державної кримінальної виконавчої служби України є необґрунтованими, а зарахування таких періодів до спеціального стажу не впливає на визначення права на отримання пенсії за вислугу років
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.
ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-ХІІ) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
В ст.52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній до 01 квітня 2015 року), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII), який набув чинності з 01 квітня 2015 року, п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII викладено в іншій редакції, згідно якою право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати:
з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців;
з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років;
з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців;
з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років;
з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців;
з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців;
з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років;
з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців;
з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Надалі Законом України від 24 грудня 2015 року №911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №911-VIII) до ст.55 Закону №1788-XII з 01 січня 2016 року також внесено зміни. З урахуванням цих змін пункт «е» вказаної статті має такий зміст: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 1 січня 1966 року по 30 червня 1966 року; 50 років 6 місяців - які народилися з 1 липня 1966 року по 31 грудня 1966 року; 51 рік - які народилися з 1 січня 1967 року по 30 червня 1967 року; 51 рік 6 місяців - які народилися з 1 липня 1967 року по 31 грудня 1967 року; 52 роки - які народилися з 1 січня 1968 року по 30 червня 1968 року; 52 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1968 року по 31 грудня 1968 року; 53 роки - які народилися з 1 січня 1969 року по 30 червня 1969 року; 53 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1969 року; 54 роки - які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року; 54 роки 6 місяців - які народилися з 1 липня 1969 року по 31 грудня 1970 року; 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Тобто, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»№911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян - 55 років при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.
Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.«а» ст.54, ст.55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, Законом №911-VIII.
Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.
Отже, з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII, виходячи з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, пенсійний орган виходив із того, що відповідно до п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017 року, що становить не менше 26 років 6 місяців.
03.10.2017р. прийнято Закон України №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон №2148-VIII), яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV доповнено пунктом 2-1.
Згідно п.2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст.52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Також Законом №2148-VIII внесені зміни до п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у такій редакції: «До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».
Отже, враховуючи положення п.2-1 та п.16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV пенсія за вислугу років згідно з положеннями п. «е» ст.55 Закону №1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі №440/1286/20.
Стосовно зарахування до пільгового стажу за вислугу років періоду проходження військової служби з 03 травня 1987 року по 18 травня 1989 року, колегія суддів зазначає про таке.
Так відповідно до Форми РС- право стаж для розрахунку ОСОБА_1 з 03 травня 1987 року по 18 травня 1989 року – строкова військова служба.
Зазначене також підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 та військовим квитком серії НОМЕР_2 .
Проте вказані періоди не зараховані до спеціального стажу позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-ХІІ.
ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі, час проходження строкової військової служби, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», які зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
З аналізу вищевикладеної норми видно, що обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.
ч.3 ст.36 КЗпП УРСР передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу.
Як встановлено судом під час розгляду справи, позивач на момент призову на строкову військову службу до Радянської Армії працював на посаді медичної сестри лікувального кабінету поліклінічного відділення, а отже зазначений період підлягає зарахуванню до стажу роботи позивача за спеціальністю.
Стосовно зарахування до спеціального стажу періоду навчання з 01 вересня 1983 року - 27 лютого 1987 року в Новгород - Сіверському медучилищі та з 01 серпня 1990 року - 22 червня 1995 року в Українській медичній стоматологічній академії, колегія суддів звертає увагу на таке.
В п.«д» ст.56 Закону №1788-XII видно, що до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
В період з 01 вересня 1983 року - 27 лютого 1987 року ОСОБА_1 навчався в Новгород - Сіверському медучилищі та отримав диплом НОМЕР_3 за спеціальністю «фельдшер».
Відповідно до запису № 13 у трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 01 серпня 1990 року зарахований до числа студентів 1 курсу стоматологічного факультету Полтавського медичного стоматологічного інституту після успішного закінчення підготовчого відділення (наказ №229-у від 04.08.1990).
Як видно з диплому серії НОМЕР_4 позивач закінчив Українську медичну стоматологічну академію за спеціальністю «стоматологія». Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 22 червня 1995 року присвоєну кваліфікацію спеціаліста лікаря – стоматолога. 
Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що період навчання ОСОБА_1 з 01 вересня 1983 року - 27 лютого 1987 року в Новгород - Сіверському медучилищі та з 01 серпня 1990 року - 22 червня 1995 року в Українській медичній стоматологічній академії входить до спеціального трудового стажу, що визначає право на пенсію за вислугу років.
Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області у своєму рішенні від 06 серпня 2025 року № 253450004054 встановило, що стаж роботи позивача за вислугу років як працівника охорони здоров`я становить 25 років 11 днів, що разом із періодами військової служби в армії та навчання перевищує 26 років 6 місяців.
Таким чином, виконується умова, визначена п.«е» ст.55 Закону №1788-XII (у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом №911-VIII), що дає право на пенсію за вислугу років працівникам охорони здоров`я при наявності стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи та наявні письмові докази колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з метою ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати пенсійний орган зарахувати до спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років періоду проходження військової служби з 03 травня 1987 року по 18 травня 1989 року, навчання позивача з 01 вересня 1983 року по 27 лютого 1987 року в Новгород - Сіверському медучилищі та з 01 серпня 1990 року по 22 червня 1995 року в Українській медичній стоматологічній академії та призначити з 29 липня 2025 року пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
ч.1 ст.308 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З роз`яснень, які наведені в п.13.1 Постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», видно, що у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області – залишити без задоволення, а Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2025 року у справі № 260/6666/25- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель