ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 березня 2026 року м. Житомир справа № 240/26165/25
категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Державного нагляду (контролю) у Житомирській області про визнання протиправною та скасування постанови, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Державного нагляду (контролю) у Житомирській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову виконуючого обов`язки заступника начальника управління - начальника відділу державного контролю на наземному транспорті Управління державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті за № 015442 від 04.11.2025 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн.
Аргументуючи позовні вимоги до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області (далі - відповідач, Управління) позивач зазначає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки неправильно визначений суб`єкт відповідальності. Позивач наголошує, що не використовував водіїв за наймом, а при керуванні транспортним засобом з повною масою до 3,5 тонн включно ведення індивідуальної контрольної книжки покладено на водія. Крім того посилається на недотримання встановленої процедури розгляду справи про порушення, зафіксоване в акті проведення перевірки дотримання вимог чинного законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень. При цьому, зауважує, що у постанові не наведено жодного конкретного доказу (акта перевірки, фотофіксації, пояснень пасажирів чи водія), які б свідчили про факт здійснення перевезення без відповідних документів.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику ) учасників справи.
26.11.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність. Вказує, що підставою для застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу згідно з оскаржуваною постановою від 04.11.2025 № 015442 стало порушення останнім законодавства про автомобільний транспорту а саме: відсутність у водія ОСОБА_2 індивідуальної контрольної книжки водія або копії графіка змінності водіїв, наявність яких передбачена ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", що потягнуло за собою накладення адміністративно-господарського штрафу.
Відповідно до ухвали суду від 09.03.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.
23.09.2025 посадовою особою відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки "Оpel Моvano", реєстраційний номер НОМЕР_1 . за результатами якої складено акт № 068393 від 23.09.2025 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (далі - акт). 
Під час перевірки встановлено, що водієм транспортного засобу був ОСОБА_2 . Власником транспортного засобу, який підлягав перевірці - ОСОБА_1 (позивач).
За змістом складеного акту, у ході перевірки виявлено відсутність індивідуальної контрольної книги водія або копії графіку змінності водіїв. Від надання пояснень водій відмовився, про що свідчить відповідний запис у акті.
На підставі вищезазначеного акта, посадовою особою відповідача запропоновано позивачу взяти участь у розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, про що надіслано на його адресу лист № 89285/27.2/24-25 від 14.10.2025.
Позивач не приймав участі у розгляді справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, однак надіслав на адресу Управління письмові заперечення від 30.10.2025, в яких наголошував про неправильно визначений суб`єкт відповідальності.
04.11.2025 відповідач прийняв постанову № 015442 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 грн внаслідок допущених позивачем порушень вимог ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 такого Закону.
Прийняту постанову надіслано позивачу, про що свідчить супровідний лист № 95321/27.1/24-25 від 05.11.2025, яку відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № R067032378622 отримав 12.11.2025.
З винесеною відповідачем постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 015442 від 04.11.2025 позивач не погоджується, вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Згідно з ч. 2 ст. 1 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" № 2344-ІІІ від 05.04.2001 (далі - Закон № 2344-ІІІ), в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі також суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами визначена Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1567).
Згідно зі статтею 18 Закону № 2344-ІІІ, з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю. Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.
Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону № 2344-ІІІ, автомобільний перевізник повинен, зокрема: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства.
Отже, відповідно до вказаних норм, контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися автомобільним перевізником та такий контроль не залежить ані від протяжності маршрутів, ані від виду перевезення: внутрішнього чи міжнародного.
Статтею 48 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
При оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити: дата і місце складання; вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення; вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті); транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто; пункти завантаження і розвантаження.
Зміст статті 48 Закону № 2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте вказано на необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.
Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 820/4624/17.
Отже, положеннями статті 48 Закону № 2344-ІІІ покладено на автомобільного перевізника обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення для перевірки документів, безпосередньо зазначених у статті 48 Закону № 2344-ІІІ, в тому числі інших документів, передбачених законодавством.
Абзацом 3 частини першої статі 60 Закону № 2344-ІІІ встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Так, за визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2344-III, автомобільним перевізником є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Таким чином, статтею 60 Закону № 2344-III встановлена відповідальність автомобільного перевізника за відсутність на момент проведення перевірки документів, що перелічені у статті 48 Закону № 2344-ІІІ, а також інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та надати особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, під час здійснення самої перевірки (а не після її закінчення).
Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду, сформованим у постанові від 19.10.2023 у справі № 640/27759/21
Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, який підлягав перевірці.
Відповідно до пункту 6.3 розділу VІ Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 (далі - Положення № 340), водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.
Із системного аналізу норм чинного законодавства слідує, що водіїв транспортних засобів, які керують або вантажними автомобілями з повною масою до 3,5 тонн включно, або автобусом на автобусному маршруті протяжністю до 50 км включно передбачена необхідність вести індивідуальну контрольну книжку водія або копію графіка змінності водії.
Підставами для фіксування порушення вимог Закону № 2344-III слугував факт ненадання під час перевірки особам, які уповноважені здійснювати контроль за транспортними засобами та у сфері безпеки дорожнього руху, індивідуальної контрольної книжки водія або копія графіка змінності водіїв, чим порушено статтю 34 такого Закону.
Оскільки в акті перевірки відсутній запис водія про наявність у нього індивідуальної контрольної книжки водія або копія графіка змінності водіїв та про його неврахування посадовими особами Укртрансбезпеки під час перевірки, у суду відсутні підстави вважати, що позивач, як власник транспортного засобу не вчиняв порушення, яке зафіксовано у цьому акті перевірки.
Доказів, які б спростовували обставини, що мали місце під час проведення рейдової перевірки та зазначені в акті перевірки 23.09.2025, матеріали справи не містять.
Крім того, позивач зазначає, що на момент проведення перевірки не надав нікому послуги з перевезення вантажів та не використовував водіїв за наймом.
Так, за визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону № 2344-III).
Відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не власники транспортних засобів за умови, що вони не використовують транспортний засіб, а лише володіють майновими правами на нього, у відповідності до статті 1 Правил дорожнього руху України.
За позицією позивача від не є перевізником у даних спірних правовідносинах, а тому не може бути суб`єктом відповідальності встановленої ст.60 Закону № 2344-III.
Так, відповідно до позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 13.10.2023 постановленої у справі № 120/554/23 щодо приналежності/ відсутності статусу "автомобільний перевізник", автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть співпадати.
У той час, суд зауважує, що позивачем на підтвердження того, що не він є перевізником не надано жодних документів про використання іншим суб`єктом господарювання транспортного засобу, який підлягає перевірці, за результатами якої складено акт № 068393 від 23.09.2025, який слугував підставою для прийняття оскаржуваної постави.
Під час перевірки встановлено, що перевезення вантажу здійснювалося на підставі видаткової накладної від 22.09.2025 № 153237 та на момент перевірки у водія ОСОБА_2 була відсутня індивідуальна контрольна книжки водія або копія графіка змінності водіїв, що не заперечувалося ані водієм, ані позивачем по справі.
Водночас, згідно з наданої на момент перевірки видаткової накладної від 22.09.2025 № 153237 встановлено, що постачальником є ТОВ "М`ЯСОВИТА, покупцем ТОВ "БІЛРОЗ". Відповідно до реєстраційних документів, що були надані водієм ОСОБА_2 під час перевірки, власником транспортного засобу який перевірявся є ОСОБА_1 та будь-яких інших документів, які б підтверджували факт здійснення перевезення особою відмінною від позивача, водієм ОСОБА_2 надано не було.
Більш того, позивач скористався своїм правом та подав до Управління заперечення на встановлене 23.09.2025 уповноваженими особами Управління порушення, в яких не йшлося про передачу права користування та, до яких не було додано документів, які б підтверджували, що перевезення здійснювалися іншою особою, зокрема договір оренди або тимчасовий реєстраційний талон чи інші документи.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивач є автомобільним перевізником, який здійснював перевезення товару, що відповідає приписам ст. 1 Закону № 2344-III та є суб`єктом відповідальності передбаченої ст.60 Закону № 2344-III. 
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови про застосування адміністративного-господарського штрафу від 04.11.2025 № 015442 у розмірі 17 000,00, діяв на підставі та у спосіб, що передбачені законодавством, з дотриманням вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому відсутні підстави для визнання її протиправною та скасування.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення у даній справі.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення і докази, надані стороною позивача, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийняття оскаржуваної постанови.
Отже, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.
Відповідно до вимог ст.139 КАС України при відмові в позові судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.6, 9, 11, 14, 72, 73, 77, 90, 139, 241, 250 КАС України, суд, -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Державного нагляду (контролю) у Житомирській області (майдан С.П.Корольова, 12, м.Житомир, Житомирський район, Житомирська область,10014. ЄДРПОУ: 39816845) про визнання протиправною та скасування постанови, відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст складено: 30 березня 2026 р.

30.03.26