ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 березня 2026 року
м. Київ

справа № 463/2891/14-ц

провадження № 61-2306св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач     ОСОБА_1 ,
відповідач   ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3 ),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року у складі судді Гирича С. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру.

Позовна заявамотивована тим, що 22 травня 2004 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В. К., зареєстрований в реєстрі за № 1584, за умовами якого він зобов`язався надавати ОСОБА_3 довічне матеріальне забезпечення у щомісячному розмірі 350 грн, що полягає у безоплатному довічному проживанні, триразовому харчуванні, забезпеченні одягом, лікарськими препаратами, побутовими послугами, а також доглядати її та надавати необхідну допомогу, не вселятися до неї та не проводити реєстрацію інших осіб у належній їй квартирі АДРЕСА_1 . Стверджував, що у пункті 8 договору довічного утримання від 22 травня 2004 року сторони передбачили, що вартість такого матеріального забезпечення становить 350 грн на місяць. 
Зазначав, що ОСОБА_3 не мала до нього жодних претензій щодо виконання умов договору, які він добросовісно виконував протягом 8 років, однак у грудні 2011 року під впливом своїх родичів звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання від 22 травня 2004 року. 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року у справі № 1312/1002/12 було скасовано рішення районного суду та договір довічного утримання розірвано у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання. 
Вказував, що фактичні витрати, пов`язані з виконанням договору, значно перевищували обумовлені 350 грн у місяць, а за весь час виконання умов договору він поніс витрати у розмірі 49 623,08 грн. Вважав, що судом встановлена обставина належного виконання ним своїх зобов`язань за умовами договору, а відтак понесені ним збитки підлягають відшкодуванню. 
Звертав увагу, що на момент укладення договору довічного утримання від 22 травня 2004 року вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 становила 10 680 грн, а відтак, понесені ним витрати значно перевищують вартість квартири, що на його думку є підставою для визнання за ним права власності на спірну квартиру. 

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Провадження у справі неодноразово відкладалося через неявки учасників справи в судове засідання та у зв`язку із призначенням відповідної судової експертизи й зупиненням провадження у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2020 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 , як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , яка померла.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року,позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири 
АДРЕСА_1 , загальною площею 32,7 кв. м, житловою площею 
16,5 кв. м.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року у справі № 1312/1002/12 договір довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був розірваний у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання, так як ОСОБА_3 відмовилася від матеріального забезпечення через 7 років з часу укладення такого договору, і, як встановлено судом, протягом цих років ОСОБА_5 належно виконував обов`язки за договором довічного утримання, що є підставою для часткового задоволення позову та визнання за ОСОБА_5 на підставі частини другої статті 756 ЦК України права власності на 1/2 частину спірної квартири.
Апеляційний суд спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що позивач неналежно виконував умови договору довічного утримання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у травні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_5 відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведене, що ним належно виконувалися умови договору довічного утримання протягом 8 років, а рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року у справі № 1312/1002/12 цих обставин встановлено не було, як на те помилково послалися суди. Зазначає, що відповідачем надавалися судам докази того, що ОСОБА_3 сама несла тягар сплати комунальних послуг протягом 8 років дії договору. 
Вказує, що положення частини другої статті 756 ЦК України не передбачає можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності, а у справі № 1312/1002/12, де розглядалося питання розірвання договору довічного утримання, ОСОБА_5 не ставив питання залишення за ним права власності на частину майна.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

04 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2004 року укладено договір довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В. К. та зареєстрований в реєстрі за номером 1584.

За змістом пункту 7 договору довічного утримання ОСОБА_5 був зобов`язаний надавати довічне матеріальне забезпечення в натурі у вигляді права безоплатного довічного проживання, трьохразового харчування, забезпечення одягом, взуттям, постільною білизною, наданням побутових послуг (прання, прибирання квартири), забезпечення лікарськими препаратами, забезпечення послугами адвоката та нотаріуса, догляду і необхідної допомоги. Також зобов`язувався не вселятись до відчужувача, не реєструватись, та не проводити реєстрацію інших осіб у квартирі. 
Згідно з пунктом 8 договору вартість такого матеріального забезпечення встановлена у сумі 350 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року у справі № 1312/1002/12 скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 липня 2012 року, розірвано договір довічного утримання від 22 травня 2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Балацькою В.К. та зареєстрований в реєстрі за №1584, та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_6 посилався на те, що поніс витрати на утримання ОСОБА_3 про що надано відповідні докази, зокрема, оплачені комунальні послуги, підтверджені даними ЖЕК за період з серпня 2008 року до жовтня 2012 року, за холодну воду - 904,70 грн, центральне опалення з січня 2007 року до жовтня 2012 року - 5 629,10 грн, утримання будинку з січня 2007 року до жовтня 2012 року - 2 686,96 грн; оплата послуг зв`язку (телефон) за період з червня 2006 року до листопад 2012 року - 2 223,62 грн, оплата за електроенергію за період 2007-2012 року - 756,64 грн, оплата за газ -- 914,06 грн, грошові перекази - 1 508 грн (підтверджені квитанціями).

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 209/2646/16-ц, 
що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною другою статті 756 ЦК України у разі розірвання договору у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов`язки за договором.

У справі, що переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року у справі № 1312/1002/12 було розірвано договір довічного утримання від 22 травня 2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , у зв`язку з неможливістю його подальшого виконання, та визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Тобто, спір між сторонами щодо юридичної долі квартири на підставі частини другої статті 756 ЦК України вже було вирішено судом при розгляді справи про розірвання договору довічного утримання.

Визнаючи право власності  ОСОБА_5 на 1/2 частини вказаної квартири на підставі частини другої статті 756 ЦК України, суди попередніх інстанцій цієї обставини не врахували, фактично, поставивши під сумнів судове рішення, що набрало законної сили, чим порушили принцип обов`язковості судового рішення.

Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що положення частини другої статті 756 ЦК України не передбачає можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно окремо від вимоги про розірвання договору довічного утримання, так як у справі № 1312/1002/12, де розглядалося питання розірвання договору довічного утримання, ОСОБА_5 не ставив питання про залишення за ним права власності на частину майна. Більш того, на всю квартиру право власності визнано за ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки немає необхідності встановлювати додаткові обставини справи, при цьому суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм процесуального права, порушенням норм матеріального права, не врахували, що спір між сторонами щодо зазначеної квартири вже, фактично, було вирішено судом в іншій справі, Верховний Суд вважає за необхідне скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_4 було сплачено 3 997,5 грн, а з касаційною скаргою - 5 330 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, тому вказані суми коштів підлягають стягненню з  ОСОБА_5  на його користь, оскільки колегія суддів скасовує судові рішення та відмовляє у задоволенні позову останнього.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року скасувати. 

У задоволенні позову  ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , про визнання права власності на квартиру відмовити.

Стягнути з  ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 997,5 гривень та касаційної скарги у розмірі 5 330 гривень, а всього 9 327 (дев`ять тисяч триста двадцять сім) гривень 50 (п`ятдесят) копійок. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді:	Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк