ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року
м. Київ

справа № 295/6104/24
провадження № 61-12783св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності

за касаційною скаргою адвоката Янчука Максима Олександровича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року у складі судді Воробйової Т. А. та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Павицької Т. М., 

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності її та відповідача.
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що з 18 вересня 2004 року сторони перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 травня 2021 року. Під час шлюбу сторони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 надала згоду на купівлю квартири на умові спільної сумісної власності, що відображено в пункті 2.4 договору купівлі-продажу. Під час спільного сімейного життя ОСОБА_1 постійно працювала, більшу частину коштів відкладали на придбання житла в інтересах сім`ї. У період 2009-2010 років позивач працювала в Королівстві Данія та одержувала значний дохід. Сторони порівну докладали зусиль для придбання спірного житла та сприяли цьому. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Богунський районний суд м. Житомира ухвалою від 16 січня 2025 року провадження у справі закрив з підстав передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу по справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що є рішення, що набрало законної сили, у справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для закриття провадження. 

Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року у справі № 295/11001/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Позовна вимога у цій справі щодо спільної власності сторін на спірне майно, яке було набуте під час шлюбу, також стосується поділу майна подружжя, а саме спірної квартири, що уже було предметом розгляду у справі № 295/11001/21.

Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Житомирський апеляційний суд постановою від 17 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Янчуком М. О., залишив без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року - без змін. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5 000,00 грн

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю ухвали суду першої інстанції.

Постанова Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року в справі № 295/11001/21, яка набрала законної сили, є тим судовим рішенням, яке ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі  Янчук М. О. як представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року і направити справу для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції. 

Підставою касаційного оскарження вказував неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмети позову у цій справі та в справі № 295/11001/21 є різними, що виключає можливість закриття провадження. Під час розгляду справи № 295/11001/21 було заявлено інший предмет позову, хоча він стосувався того ж предмету - спірної квартири. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає особам звернутись до суду із позовом і не дає підстав закривати провадження у справі. 

В листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Антонович О. А. як представника ОСОБА_2 , мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень.

У справі № 295/11001/21 суд вже спростував презумпцію спільності майна подружжя. Позивач бажає повторно розглянути спір, який суд вже вирішив, що є зловживанням процесуальними правами. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

03 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Житомирський апеляційний суд постановою від 24 квітня 2023 року у справі № 295/11001/21 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Сторонами у справі № 295/11001/21 є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , сторонами цієї справи також є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Предметом позову у справі № 295/11001/21 було визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя. 

Предметом позову у цій справі є визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності як майна подружжя. 

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовуються звернення до суду. Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу.

Повторне звернення з тими самими вимогами і з тих самих підстав фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_1 .

Суди встановили, що у справі № 295/11001/21 Житомирський апеляційний суд постановою від 24 квітня 2023 року, яка набрала законною сили, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі № 295/11001/21, суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині постанови дійшов висновку, що відповідач, ( ОСОБА_2 ) спростував презумпцію спільного права власності подружжя, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , на нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 .

Встановивши, що у цій справі та у справі № 2-519/2000 спір виник між тими самими сторонами, підстави і предмет позовів у цій справі та у справі № 295/11001/21 є однаковими, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано закрив провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Доводи касаційної скарги про те, що у справі № 295/11/21 було заявлено інший предмет позову, хоча він стосувався того ж предмета - спірної квартири, висновків судів не спростовують.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня у справі № 523/14489/15 ц виснувала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

У справі № 295/11001/21 суд дослідив питання правового режиму спірної квартири, і встановив, що ОСОБА_2 спростував презумпцію спільного права власності подружжя на квартиру, і таке рішення набрало законної сили.

Заявлення у цій справі вимоги про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя не може свідчити про нетотожність позовів у цій справі та у справі № 295/11001/21, адже предметом позову залишилось визначення правового режиму одного й того самого нерухомого майна. 

Звернення до суду із цим позовом фактично спрямоване на повторне вирішення спору, що суперечить принципу юридичної визначеності

Суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Порушень норм процессуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Янчука Максима Олександровича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 16 січня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
М. Ю. Тітов