справа № 757/37343/25-ц
головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
провадження № 22-ц/824/3034/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І. 

ПОСТАНОВА
Іменем України

04 березня 2026року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гризодуба Ярослава Дмитровича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року 
у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей, - 
в с т а н о в и в :
У серпні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Івіна М.Ю., звернувся до Печерського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просить 
тимчасово визначити час та місце побачень і спілкування батька ОСОБА_2 з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме: щотижня з 19:00 п`ятниці до 19:00 неділі за місцем проживання батька, у рекреаційних зонах та місцях загального відпочинку і дозвілля, без присутності матері ОСОБА_1 ; 
покласти обов`язок на батька ОСОБА_2 забирати дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з їх місця проживання на зустрічі та повертати дітей матері ОСОБА_1 за адресою місця проживання по закінченню таких зустрічей;
зобов`язати ОСОБА_1 на час перебування дітей за межами України забезпечити безперешкодне та регулярне спілкування ОСОБА_2 з дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - за допомогою засобів телефонного та електронного зв`язку, ними користуються діти, з урахуванням їхнього розпорядку дня та зайнятості навчання, тренування тощо) - до набрання рішенням у справі законної сили; 
заборонити матері ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька ОСОБА_2 вивозити за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до набрання рішенням у справі законної сили.
Заява обґрунтована тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/19063/23 від 07 грудня 2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказує, що після початку повномасштабного вторгнення рф до України, ОСОБА_2 організовував тимчасовий виїзд відповідача разом із дітьми до Королівства Іспанія. Батько забезпечував проживання сім`ї закордоном з березня 2022 року по червень 2025 року, виконував свої обов`язки відповідально, проте спроби досягти домовленостей щодо визначення способів участі батька у вихованні дітей та укласти нотаріальний договір виявилися безуспішними. На час проживання дітей на території України ОСОБА_2 готовий взяти на себе зобов`язання щодо повного забезпечення дітей. Разом з тим, заявник зазначає, що після повернення до України ОСОБА_1 продовжує чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми.
За таких обставин, заявник змушений звернутися до суду із заявою про забезпечення позову до подання позову до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову. 
Тимчасово визначено час та місце побачень і спілкування батька ОСОБА_2 з малолітніми дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а саме: щотижня з 19:00 п`ятниці до 19:00 неділі за місцем проживання батька, у рекреаційних зонах та місцях загального відпочинку і дозвілля, без присутності матері ОСОБА_1 .
Покладено обов`язок на батька ОСОБА_2 забирати дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з їх місця проживання на зустрічі та повертати дітей матері ОСОБА_1 за адресою місця проживання по закінченню таких зустрічей.
Зобов`язано ОСОБА_1 на час перебування дітей за межами України забезпечити безперешкодне та регулярне спілкування ОСОБА_2 з дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - за допомогою засобів телефонного та електронного зв`язку, ними користуються діти, з урахуванням їхнього розпорядку дня та зайнятості навчання, тренування тощо) - до набрання рішенням у справі законної сили.
Заборонено матері ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька ОСОБА_2 вивозити за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до набрання рішенням у справі законної сили.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гризодуб Я.Д. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року в частині встановлення заборони ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька ОСОБА_2 вивозити за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до набрання рішенням у справі законної сили скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмити у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не оцінив обґрунтованість доводів заявника про перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей, які йому нібито чинить боржниця, не забезпечив балансу інтересів сторін (заборона обмежує право матері на виїзд з метою проживання разом з дітьми у безпечному середовищі - в країні, яка надала тимчасовий захист) та не врахував, що спір не стосується міжнародного викрадення - боржниця з дітьми на законних підставах виїхала та проживає в Іспанії.
Вказує, що судом першої інстанції не було перевірено, чи дійсно між сторонами станом на день подання заяви про забезпечення позову існував спір про визначення місця проживання дітей. Заявником не було додано до заяви про забезпечення позову доказів звернення ним до органу опіки та піклування у встановленому пунктом 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, із заявою про розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини чи інших доказів, які б давали підстави для висновку, що заявником оспорюється саме місце проживання дітей. 
Посилається на те, що заявнику добре відомо, що боржниця та діти отримали тимчасовий захист в Іспанії, який наразі продовжено до 2026 року. Заявнику також добре відомо, що його діти з 2022 року навчались у Міжнародній школі «Коста-Брава» за Британською навчальною програмою. Заявнику було добре відомо, що старша дитина не бажала виїжджати з Іспанії, оскільки вже повністю адаптувався і інтегрувалася в суспільство, а перебуваючи в Україні діти відчували сильні негативні емоції, стикнувшись із реальною небезпекою, пов`язаною із застосуванням ракет та БПЛА проти цивільних об`єктів. 
Таким чином, на думку скаржниці, звернення до суду із заявою про забезпечення позову, в частині вимоги про заборону залишати територію України в умовах воєнного стану та постійних обстрілів, спрямоване виключно на отримання заявником інструменту тиску на неї з метою примушування до підписання договору про участь у вихованні дітей на умовах, визначених самим заявником.
Зазначає, що боржниця повернулася до України 17 липня 2025 року після 3-річної відсутності (задля залагодження особистих питань, які дистанційно вирішити було неможливо), а вже 06 серпня 2025 року було подано заяву про забезпечення позову. При цьому у заяві було зазначено, що після повернення до України ОСОБА_1 продовжує чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми. 
Використання указаного словосполучення (з огляду на те, що на цій стадії судового розгляду боржниця не мала можливості подати свої докази та довести до відома суду власну позицію) було покликане наштовхнути суд та, відповідно, забезпечити йому підставу для вжиття заходу забезпечення на думку про триваючий, систематичний та злісний характер порушення боржницею прав заявника на участь у вихованні та/або спілкування з дітьми. 
Наразі ж боржниця подає докази того, що жодних перешкод заявнику у спілкуванні з дітьми вона не чинила, ані в період часу до подання заяви про забезпечення позову, ані в подальшому (до винесення оскаржуваної ухвали) - батько спілкувався із дітьми рівно стільки, скільки сам вважав за потрібне з урахуванням їх власного бажання бачитися з ним. 
Допоки боржниця з дітьми перебувала в Києві, діти ночували у мами заявника ( ОСОБА_5 ) і його сестри ( ОСОБА_6 ), бачилися та спілкувалися не лише з батьком, а й зі своїми родичами по його лінії без перешкод; син декілька разів грав з батьком та його друзями в падель; з донькою заявник самостійно не контактував і зустрічався з нею рідше. 
Апелянт зазначає що, зважаючи на справжні обставини справи, частину яких від суду першої інстанції було приховано заявником, а частині з яких судом не було дано належної оцінки, ним було постановлено незаконну та необґрунтовану ухвалу, яка порушує баланс інтересів батьків та дітей, більш того може створювати загрозу їхньому життю та здоров`ю у випадку неможливості виїзду до Іспанії - місця їх поточного проживання, де їм надано тимчасовий захист відповідно до міжнародного гуманітарного права та де вони вже інтегрувалися в суспільство, а тому вважають своїм домом.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Івіної М.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що договором дарування нерухомого майна від 14 травня 2024 року ОСОБА_2 подарував малолітньому ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 , кожному по 1/2 (одній другій) частці, нерухоме майно, яке складається з земельної ділянки та розташованим на ній садовим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 815937132208, та земельної ділянки, загальною площею 0,1140 га, кадастровий номер 3220881300:04:001:4117.
Спільні діти сторін, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вересня 2025 року здобувають освіту у «Новопечерській школі - ліцеї І-ІІІ рівні» у місті Києві.
Незважаючи на це, 15 вересня 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перетнули кордон та виїхали з України. До цього часу діти до України не повернулись. У яких умовах проживають наразі діти батькові дітей не відомо.
Представник ОСОБА_1 долучає до апеляційної скарги довідку про реєстрацію місця проживання дітей станом на 25 жовтня 2025 року, проте кому належить будинок АДРЕСА_2 , з якого часу та на якій підставі діти мають право там проживати - суду не надано. Таким чином не надано жодних доказів правомірного проживання дітей в Іспанії, зокрема правовстановлюючих документів на житло або дозволу на проживання дітей.
Фактично ОСОБА_1 одноосібно змінила місце проживання дітей, порушивши права батька.
Оскільки діти з матір`ю на теперішній час перебувають за межами території України, вимоги апеляційної скарги є недоцільним, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду першої інстанції вважаємо безпідставними.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гризодуб Я.Д. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.
Представника ОСОБА_2 - адвоката Кулакова С.С. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки ухвала Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року оскаржується тільки представником ОСОБА_1 - адвокатом Гризодуб Я.Д. в частині встановлення заборони ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька ОСОБА_2 вивозити за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , предметом апеляційного перегляду є оскаржуване судове рішення суду лише в цій частині.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті- це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.
Згідно з пунктами 3, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).
Згідно з частинами 3, 10 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. 
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
Тобто метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. 
Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.
В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.
У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 369/7253/23 (провадження № 61-15450св24).

Суд першої інстанції залишив указані обставини поза увагою та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в частині встановлення заборони ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб, без письмового дозволу батька ОСОБА_2 вивозити за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гризодуба Я.Д. необхідно задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гризодуба Ярослава Дмитровича задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року скасувати в частині заборони ОСОБА_1 особисто або через третіх осіб без письмового дозволу батька ОСОБА_2 вивозити за межі території України малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до набрання рішенням у справі законної сили та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову в цій частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку. 

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська