Номер провадження 2/754/3678/26
Справа №754/13995/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
27 лютого 2026 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва
під головуванням судді Бабко В. В.
за участю секретаря судового засідання Денисової К. А. 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради про позбавлення батьківських прав, 

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом про позбавлення батьківських права.
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 12.08.2011 по 23.02.2024 перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На сьогодні діти проживати разом з батьком - ОСОБА_1 . Відповідачка абсолютно не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дітьми взагалі, тобто не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. У зв`язку з викладеним позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо їх двох дітей. 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28.08.2025, відкрито провадження у справі. 
Позивач та його представник - адвокат Лукашук О. В. на всі судові засідання не з`являлися. До суд надходити через систему «Елекиронний суд» заяви про розгляд справи у їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 в судові засідання не з`являлася.
Суд повідомляв відповідачку належним чином про розгляд справи в суді за адресою зазначеною в позовній заяві, яка є адресою її реєстрації, що підтверджується відомостями з Реєстру територіальної громади м. Києва.
Однак конверти із копіями ухвал про відкриття провадження та позовною заяву з додатками до неї, і з судовими повістками, адресовані відповідачці, повернулися до суду з поштовим зазначення «адресат відсутній за вказаною адресою».  
Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Третя особа - Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради в судові засідання свого представника не направляли. На електронну пошту суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності та витяг з рішення про затвердження висновку органу опіки та піклування № 319 від 31.110.2025 разом з висновком. 
Ураховуючи, що сторони/учасники справи особисто не виявляють бажання бути присутніми в судових засіданнях, не проявляють належної зацікавленості щодо надання своїх пояснень та підтримання заяв/клопотань, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши матеріали справи та ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. 
Суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували з 12.08.2011 по 23.02.2024 у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.02.2024, рішення набрало законної сили 25.03.2024. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвами про народження. 
Згідно із довідки № 185/01-22 від 12.08.2025, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем 8-Б класу ліцею «Територія 12» м.Бердичев.
Відповідно до довідки № 112 від 21.05.2024 та довідки № 97 від 17.05.2024, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає у гуртожитку та навчається на денній формі в Рівненському кооперативному економіко-правовому фаховому коледжі.
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана ОСББ «Золотий ключик -13-15-42», встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . 
У матеріалах справи міститься копія Висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
Згідно із статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідачка ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться дітьми, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дітей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В оцінці доводів позовної заяви суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд дійшов до висновок про не встановлення правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її дітей.
Наданий в якості доказу Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд вважає за необхідне не брати до уваги, оскільки указаний висновок не містить жодних аргументованих доводів, які б давали підстави для позбавлення матері батьківських прав відносно дітей, та має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).
Так, у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд виснував, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, Верховний Суд вважав, що суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), врахувавши, що у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що відповідач у порушення вимог статті 150 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, застосовував фізичне насильство, що завдало тілесні ушкодження дитині, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Верховний Суд зауважив, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
До того ж з висновку вбачається, що відповідачка ОСОБА_2  повідомила орган опіки та піклування про не можливість з`явитися на засідання комісії, де приймалось рішення про позбавлення її батьківських прав, висловилась проти свого позбавлення батьківських прав. 
Отже суд вважає, що Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей винесений без повного встановлення обставин, які склалися у родині. 
З матеріалів справи вбачається, що жодних роз`яснювальних заходів, а також заходів попередження про можливі наслідки до відповідачки, органом опіки та піклування не вживалось, тобто на думку суду вказаний висновок є передчасним, та не відповідає інтересам дітей, позбавляючи спілкування з матір`ю, яка визнає своє помилки та не відмовляється від дітей. 
Відсутні будь-які докази того, що на виконання вимог статей 1-3, 9 Конвенції ООН «Про права дитини» державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги сім`ї сторін, що реально був наданий комплекс соціальних послуг з метою покращення ситуації в їх родині.
Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Позбавлення батьківських прав щодо дітей після 14 років (неповнолітніх) здійснюється судом виключно за наявності винної поведінки батьків, свідомого ухилення від обов`язків або жорстокого поводження.
Суд констатує, що при досягненні повноліття особа втрачає правовий статус дитини в розумінні закону, проте сімейні відносини між батьком / матір`ю та сином / дочкою після досягнення дитиною повноліття не припиняються, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків і дитини. Це, відповідно, означає й існування між ними взаємних особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними впродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них.
Сторона позивача не звернула увагу, що на час розгляду справи діти вже досягли такого віку ( ОСОБА_6 виповнилося 14 років, а Муляр Ліні виповнилося повних 18 років), що з`ясування в суді їх думки і позиції має суттєве значення, оскільки суд обов`язково враховує думку дитини, яка досягла 14 років. Однак сторона позивача не здійснювала належної процесуальної дії щодо можливості з`ясувати думку дітей у суді. 
Разом з тим суд зазначає, що досягнення дитиною повноліття під час розгляду судом справи про позбавлення батьківських прав не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених ст. 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення.
Отже позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. 
У справі, що розглядається судом не встановлено достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав з огляду на недоведеність позивачем факту ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Суду не подано докази, які б підтверджували невиконання батьківських обов`язків матір`ю, та те що поведінка матері яким-то чином впливала/впливає негативно на розвиток дітей або порушує їх фізичний та психологічний стан. Відсутні також будь-які докази, що протягом часу проживання матері та дітей разом вона виявляла жорстоке поводження щодо дітей. Отже матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів саме для застосування виключної міри. 
Водночас саме на позивача покладено обов`язок доведення свідомого ухилення відповідачкою від участі у вихованні дітей. Натомість позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог про позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України.
Отже, враховуючи викладене вище, пріоритетність у вирішенні цього спору інтересів дітей, необхідності спілкування як з матір`ю, так і з батьком для гармонійного та повноцінного розвитку дітей, позовні вимоги позивача щодо позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 у цьому випадку є не доцільним, а тому суд вважає, що слід в позові відмовити. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.
Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається. 
Керуючись Конституцією України, Принципами Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, Законом України «Про охорону дитинства», Сімейним кодексом України, статтями 7, 10, 12, 13, 19, 44, 76-81, 141, 244-245, 259-263, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити повністю.
Судовий збір покладається на позивача.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код в матеріалах справи відсутній, місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . 

Треті особи: Орган опіки та піклування Бердичівської міської ради, ЄДРПОУ 04053602, місцезнаходження за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, площа Центральна, 1.

Повний текст рішення складено та підписано 27.02.2026, відповідно до ч. 5 ст.268 ЦПК України. 

Суддя        В. В. Бабко