ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
02 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 643/12563/25
провадження № 22-ц/818/2175/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.
суддів: Пилипчук Н.П., Савенко М.Є.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області,
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року у складі судді Харченко А.М.,-
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів 246,55 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 82297,93 грн на відшкодування моральної шкоди та просив зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області зарахувати кошти стягнуті за завдану йому Салтівським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції матеріальну та моральну шкоду у розмірі 82544,48 на відомий йому його банківський рахунок відкритий у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що предметом позову є вимога відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому державним виконавцем Соколовою Д.С., а саме протиправне видання нею постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №77318015, арешту власних коштів позивача та фактичного викраденого, на його думку, Республікою Україна, в особі відповідачів власних коштів позивача у сумі 264,55 грн з його електронних рахунків, відкритих – в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у сумі 205,07 на підставі платіжної інструкції (ПІ) державної виконавчої служби № 12503 від 11.03.2025 та ПІ АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 13.03.2025; в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у сумі 9,89 на підставі платіжної інструкції (ПІ) державної виконавчої служби № 23344 від 10.04.2025 та ПІ АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 11.04.2025; в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» у сумі 31,59 на підставі ПІ державної виконавчої служби № 23345 від 10.04.2025 та ПІ АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» від 11.04.2025. Протиправність дій державного виконавця підтверджена рішенням адміністративного суду по справі № 520/5440/25 від 14.05.2025, яким постанову було скасовано. Державний виконавець Соколова Д.С. видала постанову, на підставі якої намагалася його протиправно позбавити власного майна (коштів) на загальну суму 37497 грн 93 коп. Однак позивач тривалий час знаходиться у скрутному матеріальному становищі, пов`язаному з тривалою невиплатою заробітної плати на державному авіаційному підприємстві. Його дохід за 2024 рік складався із пенсійних виплат. Факт видання постанови державною виконавчою службою привів до негативних наслідків здоров`ю позивача, а саме душевний неспокій, підвищення кров`яного тиску, нервове напруження та стан тривоги. На підставі виданих державним виконавцем відповідних ПІ, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» здійснили відрахування з електронних рахунків позивача на загальну суму 246,55 грн, незважаючи на факт скасування адміністративним судом постанови та спроби позивача вирішити це питання у досудовому порядку, відповідачі вказану суму позивачу до теперішнього часу добровільно не повернули. 
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 на відшкодування матеріальної шкоди 246, 55 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968, 96 грн.
Рішення обґрунтовано тим, що у зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, керуючись пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», 06.06.2025 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Реалізація позивачем свого права на оскарження дій державного виконавця до суду в межах виконавчого провадження не є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, оскільки не є безумовним доказом неправомірності дій державної виконавчої служби, а тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з недоведеністю.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив рішення суду в частині відмови в компенсації моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та помилково не врахував аргументи позивача викладені в додатку 14 до позову та відповідь на відзив від 27 серпня 2025 року, де описано обставини завдання йому діями державного виконавця моральної шкоди через відкриття виконавчого провадження ВП № 77318015. Відзив відповідача від 22 серпня 2025 року не містить обґрунтування дій, а його позиція про пріоритет інтересів держави суперечить ст. 3 Конституції України. Суд проігнорував критичний стан позивача та конституційний обов`язок держави (ст. 3 Конституції). Дії відповідача спричинили моральні страждання позивача та необхідність судового захисту.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду переглядається лише в частині відмови у задоволені позову про відшкодування моральної шкоди. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що постановою №01/2832 від 23.12.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 накладено на позивача штраф у сумі 17000,00 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.02.2025 у справі №643/84/25 адміністративний позов задоволено частково. Постанову №01/2832 від 23.12.2024 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення, складену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 скасовано, а провадження у справі закрито. В іншій частині адміністративного позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 10.03.2025.
Листом Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.02.2025 №35880 позивачу повідомлено про відкриття виконавчого провадження від 27.02.2025 з примусового виконання постанови №01/2832 від 23.12.2024, що видав ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 12).
27.02.2025 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/ електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 37703,00 грн (а.с. зворот 12-13).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третьої особи – ІНФОРМАЦІЯ_3 про визнання протиправною та скасування постанови задоволено частково. Скасовано постанову Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 77318015 від 27.02.2025. Скасовано постанову Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про арешт коштів боржника від 27.02.2025. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судові витрати по сплаті судового збору в дохід держави 968 гривень 96 копійок. Рішення та набрало законної сили 14 червня 2025 року (а.с. 17-19).
З листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 23.06.2025, копія якого знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що в рамках примусового виконання постанови № 01/2832, виданої 23.12.2024 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вжитими державним виконавцем заходами звернуто стягнення на кошти боржника. Платіжними інструкціями на примусове списання коштів з арештованих рахунків в банківських установах стягнуто грошові кошти в сумі 246,55 грн., які відповідно до вимог статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», розподілено та перераховано як витрати виконавчого провадження (а.с. 21-22).
У зв`язку із скасуванням рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, керуючись пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», 06.06.2025 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого документа. 
Листом від 20.01.2023 №114/23 Харківські державне авіаційне виробниче підприємство повідомило ОСОБА_1 , що у підприємства на теперішний час немає можливості виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі у зв`язку з фінансовими труднощами (а.с. 20) 
Згідно з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкого державного соціального страхування сформованого 14.02.2025 Пенсійним фондом України ОСОБА_1 у 2024 році отримав пенсію у розмірі 6304,00 грн (а.с. 27-29). 
Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з протиправним відкриттям 27.02.2025 року виконавчого провадження державним виконавцем у нього настали негативні наслідки немайнового характеру, зокрема погіршення стану здоров`я, що проявлялося у душевному неспокої, підвищенні артеріального тиску, нервовому напруженні та відчутті тривоги.
Водночас рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2025 у справі №520/5441/25 дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження №77318015 протиправними не визнано. Постанова державного виконавця від 27.02.2025 скасована у зв`язку з набранням законної сили рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.02.2025 у справі №643/84/25, яке набрало законної сили 10.03.2025.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт відкриття виконавчого провадження та подальша реалізація позивачем свого права на оскарження дій чи рішень державного виконавця в судовому порядку не свідчать про протиправність дій органів державної виконавчої служби та не можуть розцінюватися як безумовна підстава для відшкодування моральної шкоди.
Суд зазначає, що звернення особи до суду з відповідною скаргою є реалізацією гарантованого Конституцією України права на судовий захист, а не доказом заподіяння їй моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідача.
Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б у розумінні вимог статей 76–78 ЦПК України підтверджували факт настання негативних наслідків немайнового характеру, їх інтенсивність, тривалість, а також причинно-наслідковий зв`язок між такими наслідками та протиправними діями (бездіяльністю) відповідача.
Посилання позивача на перебування у скрутному матеріальному становищі колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини, пов`язані з невиплатою йому заробітної плати за місцем роботи, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями (бездіяльністю) відповідачів та не можуть бути покладені на них як підстава для відповідальності.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо відстуності підстав для задоволення позовних вимог в оскаржувальній частині рішення і доводи апеляційної скарги не є підставою для його скасування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2025 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           Н.П. Пилипчук

М.Є. Савенко