П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3681/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко Ольга Володимирівна 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
02 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ
До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.01.2025 №064250010151 про відмову їй у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати їй пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи", з 08.01.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за результатами розгляду її заяви про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач 1, Управління) їй відмовлено, яке мотивоване відсутністю станом на 01.01.1993 підтвердженого необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Встановлено, що ОСОБА_1 після досягнення 55-ти річного віку звернулася до відповідача 2 із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-XII).
Після реєстрації заяви позивачки та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуто подану заяву за принципом екстериторіальності. 
За результатами розгляду заяви прийнято рішення №064250010151 від 21.01.2025 про відмову у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного періоду проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення.
Про зміст рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області відповідач листом №0600-0211-8/8887 від 28.01.2025 повідомив позивача.
Позивач, не погоджуючись із рішенням про відмову у призначенні їй пільгової пенсії та вважаючи, що наявне посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи безумовно підтверджує факт її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993 не менше 3-х років, а тому таке рішення протиправне та підлягає скасуванню, звернулася до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено період її постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше 3-х років у зоні гарантованого добровільного відселення, з огляду на що право на зниження пенсійного віку на 6 років у позивача відсутнє.
Законом №796-ХІІ підтверджується, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії, однак користування пільгами визначеними Законом та наявність лише посвідчення відповідної категорії не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням віку, відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи 3 категорії підтверджує факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше трьох років, наявність відповідного стажу, що не заперечується відповідачем та право на початкову величину зниження пенсійного віку надає їй право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону №796-ХІІ.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав на правильність висновків суду першої інстанції та просив відмовити в її задоволенні.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи – катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.
В ухваленому на виконання статті 16 Конституції України Законі № 796-ХІІ, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, передбачено додаткові гарантії соціального захисту для вказаних осіб – комплекс заходів у вигляді пільг, компенсацій і гарантій.
Фактично ці заходи є компенсацією особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, за втрачене здоров`я, моральні і фізичні страждання, обмеження в реалізації своїх здібностей та можливостей забезпечити собі гідний життєвий рівень, а також основним засобом реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту таких осіб.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, визначені у статті 55 Закону № 796-XII, частиною першою якої перебачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-ІV), за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII встановлено, зокрема, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку – 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
При цьому початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовами для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII є:
1) наявність відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу;
2) факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993;
3) досягнення необхідного віку для призначення пенсії, зменшеного на відповідну кількість років відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
На виконання положень Закону № 1058-ІV постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Порядок №22-1).
Абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку. Для потерпілих від Чорнобильської катастрофи такими документами є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29.01.2020 у справі № 572/245/17 та від 17.06.2020 у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19.09.2019 у справі № 556/1172/17, від 11.03.2024 у справі № 500/2422/23, від 19.09.2024 року у справі № 460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зменшення пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зменшення пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
На підставі викладеного Суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення йому пенсії зі зменшенням пенсійного віку, зауважує, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11.11.2024 у справі №460/19947/23 та від 25 березня 2026 року у справі № 240/322/25.
Підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку стала відсутність достатнього підтвердженого періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у визначений статтею 55 Закону № 796-XII період.
У ході судового розгляду справи встановлено, що за інформацією викладеною у довідці відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради №3349 від 19.12.2024 позивачка дійсно була зареєстрована та постійно проживала в м.Коростені Житомирської області: з 02.09.1993 по 29.06.2000 (по АДРЕСА_1 ); з 29.06.2000 по 29.10.2002 ( АДРЕСА_2 ); з 01.10.2002 по 19.09.2014 ( АДРЕСА_3 ); з 10.10.2014 по 02.10.2015 ( АДРЕСА_4 ); з 17.10.2015 по теперішній час ( АДРЕСА_5 ).
Відповідно до довідки Коростенської районної державної адміністрації №98 від 07.10.2024 та довідки Дружбівського старостинського округу Олевської міської ради Житомирської області №362 від 09.09.2024 позивачка у період з 26.04.1986 по 14.12.1988 проживала в смт Дружба, Коростенського (Овруцького) району, Житомирської області.
За письмовими свідченнями сусідів №70 від 05.09.2024 позивачка дійсно проживала з батьками за адресою: АДРЕСА_6 в 1989 році (зимові 2 тижні, літні 6 тижнів), 1990 році (зимові 2 тижні, літні 6 тижнів), в 1991 році (зимові 2 тижні, літні 6 тижнів), 1992 році (зимові 2 тижні, літні 6 тижнів), в 1993 році (зимові 2 тижні, літні 6 тижнів).
Зі слів свідків, що підтверджується актом опитування ОСОБА_1 дійсно проживала на канікулах в АДРЕСА_6 , з 1989 року по 1993 рік.
За змістом оскаржуваного рішення, проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, що складає 2 роки 4 місяці 6 днів і не дає права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС, оскільки на 01.01.1993 не підтверджено постійного проживання (робота) в зоні гарантованого добровільного відселення 3 роки. Страховий стаж позивачки складає 35 років 11 місяців 12 днів.
До періодів постійного проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання з 01.09.1988 по 31.12.1992 (повний період навчання з 01.09.1988 по 26.06.1993) у Вінницькому державному педагогічному інституті імені Михайла Коцюбинського згідно з довідкою від 18.04.2024 №28/361, так як м. Вінниця, відповідно до переліку населених пунктів віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою КМ УРСР від 23.07.1991 №106, не відноситься до зон радіоактивного забруднення.
Крім того, при обчисленні періоду проживання (роботи) в зоні гарантованого добровільного відселення до уваги не взято інформацію про встановлення термінів канікул згідно довідки №28/72 від 04.06.2024, так як для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку особам, що потерпіли внаслідок аварії на ЧАЕС відповідно до чинного законодавства передбачено лише постійне проживання та робота на територіях радіоактивного забруднення.
Щодо незарахування періоду навчання позивачки до періоду її проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, суд зазначає наступне.
Відповідно до довідки Вінницького державного педагогічного університету №28/361 від 18.04.2024 ОСОБА_2 навчалася у Вінницькому державному педагогічному інстигуті імені М. Осгровського з 01.09.1988 (наказ від 01.08.1988 №126) по 26.06.1993 (наказ від 26.06.1993 №112) на денній формі навчання за спеціальністю "Географія з додатковою спеціальністю біологія" та здобула кваліфікацію учителя географії і біології. Відповідно до залікової книжки №Е-88-115 від 01.10.1988, виданої на ім`я ОСОБА_3 , за період з 01.09.1988 по 26.06.1993 екзаменаційні сесії проводилися в такі періоди: 1 курс-з 30.12.1988 по 29.01.1989, та з 30.05.1989 по 09.07.1989; 2 курс - з 15.01.1990 по 31.01.1990 та з 30.05.1990 по 19.06.1990; 3 курс з 17.01.1991 по 25.01.1991 та з 12.05.1991 по 28.05.1991; 4 курс з 16.01.1992 по 24.01.1992, та з 02.06. 1992 по 20.06.1992; 5 курс - з 14.01.1993 по 24.01.1993, та з 05.05. 1993 по 14.05.1993; державні екзамени з 29.05.1993 по 22.06.1993. Канікули у студентів були у такі періоди: у 1989 році - зимові 2 тижні, літні б тижнів; у 1990 році - зимові 2 тижні, літні 6 тижнів; у 1991 році - зимові 2 тижні, літні 6 тижнів; у 1992 році - зимові 2 тижні, літні 6 тижнів; у 1993 році зимові 2 тижні.
Як убачається з матеріалів справи, позивач у період з 01.09.1988 по 26.06.1993 навчалася за денною формою у Вінницькому державному педагогічному інституті імені Михайла Коцюбинського. З огляду на це, вона фактично перебувала у місті Вінниця, що виключає можливість її постійного проживання у місті Коростені Житомирської області, яке віднесене до зони гарантованого добровільного відселення, з урахуванням значної територіальної віддаленості зазначених населених пунктів.
Як зазначалося, правова позиція щодо необхідності саме фактичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення узгоджується з висновками Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеними, зокрема, у постановах від 19.09.2024 у справі №460/23707/22, від 02.10.2024 у справі №500/551/23 та від 11.11.2024 у справі №460/19947/23, відповідно до яких виникнення права на зниження пенсійного віку пов`язується саме з фактом постійного проживання або роботи особи у зоні радіоактивного забруднення, а не лише з формальним місцем реєстрації.
При цьому, відповідно до вимог статті 55 Закону України №796-ХІІ, обов`язковою умовою є саме постійне проживання або робота у відповідній зоні, що передбачає фактичне перебування особи на такій території протягом визначеного законом часу.
Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що періодичні приїзди позивачки до місця проживання у вихідні дні, під час канікул чи відпусток у період навчання не можуть вважатися доказом її постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено факт її постійного проживання станом на 01.01.1993 не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення, що є необхідною умовою для застосування пільги у вигляді зниження пенсійного віку на шість років.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, є достатнім доказом для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, відповідно до положень Закону України №796-ХІІ, посвідчення підтверджує статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право на користування передбаченими законом пільгами. Водночас саме по собі таке посвідчення не є безумовною підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки для цього необхідним є також підтвердження передбачених законом умов, зокрема факту постійного проживання або роботи у відповідній зоні.
Посилання позивача на окремі висновки Верховного Суду з цього питання не спростовують наведеного, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, судова практика не є однорідною, а остання правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2025 у справі №460/658/24, підлягає врахуванню при вирішенні цього спору.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.