Дата документу 08.04.2026 Справа № 333/5/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/5/26 Головуючий у 1 інстанції Наумова І.Й. 
Провадження № 22-ц/807/778/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
08 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Подліянова Г.С.
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2026 року у справі за заявою Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 ,-
ВСТАНОВИЛА:
У січні 2026 року КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради звернувся 06.01.2026 р. до суду із заявою, в якій просило вирішити питання про госпіталізацію до даного закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_1 .
В обґрунтування заяви зазначено наступне. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на амбулаторному примусовому психіатричному лікуванні в КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР з 26.05.2025 року з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу».
З 1997 року страждає на параноїдну шизофренію, неодноразово знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні в психіатричних закладах. Захворюванню притаманний безперервний перебіг, сформований дефект особистості, визнаний особою з інвалідністю II групи безстроково. В клінічній картині афективно-маячна симптоматика, стійкі антисоціальні тенденції, схильність до кримінальних правопорушень. Неодноразово проходив судово-психіатричну експертизу, визнавався неосудним. Згідно рішень судових органів неодноразово застосовувались примусові заходи медичного характеру у вигляді примусових госпіталізацій та примусового лікування у психіатричних закладах. Згідно Ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 щодо ОСОБА_1 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом. З 02.07.2022 р по 03.06.2025 р. знаходився на стаціонарному примусовому лікуванні в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, параноїдний синдром, виражений змішаний тип дефекту, ремісія «С». Згідно Ухвали Самарського районного суду м.Дніпро від 26.05.2025 ОСОБА_1 змінено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку строком до 6 місяців.
10.06.2025 р. ОСОБА_1 звернувся до КНП «ОКЗ НПД та ЗСХ» ЗОР з бажанням госпіталізуватись через погіршення психічного стану та відсутністю житла та родичів на території, підконтрольній Україні. Знаходиться на стаціонарному лікуванні на підставі особистої усвідомленої письмової згоди на госпіталізацію та лікування в психіатричному закладі. Відповідно до Ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.11.2025 ОСОБА_1 продовжено застосування примусових заходів у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Останнім часом психічний стан пацієнта набув ознак нестабільності, став наполегливо вимагати у лікарів виписки, незважаючи на соціальну ситуацію що склалася, погрожував скаргами, твердив, що «влаштує веселе життя, будете зірками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будете розмовляти зі мною у присутності директора та інше». 
05.01.26 р. був оглянутий комісією лікарів-психіатрів, ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії з безперервним типом перебігу, дефект змішаного типу. За психічним станом є неспроможним самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. 
Просили госпіталізувати ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства “Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб” Запорізької обласної ради (м. Запоріжжя, вул. Оріхівське шосе, 10-а) у примусовому порядку.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2026 року заяву задоволено.
Госпіталізовано до Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оріхівське шосе, 10-а, у примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_1 вважає, що вішення суду першої інстанції суперечить нормам процесуального права та судом було неправильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню. 
ОСОБА_1 заперечує проти госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку, вважає, що відсутні обставини і підстави для його примусової госпіталізації. 
Зазначають, що сам ОСОБА_1 хворим себе не вважає, стверджує, що симулював ознаки у себе психічного захворювання, не є хворим і не потребує примусового лікування.
Заявник вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог норм Закону України від 22 лютого 2000 року №1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» та приписів статей 81, 341, 342 ЦПК України.
27 лютого 2026 року від першого заступника керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області Дем`янова В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Інші учасники справи відзивів на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходили. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що особа відносно, якої ставиться питання про її примусову госпіталізацію до клінічного закладу з надання психіатричної допомоги для лікування – ОСОБА_1 хворіє на тяжкий психічний розлад і наразі внаслідок свого психічного стану він неспроможним самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність, і його належне лікування та обстеження можливе лише в умовах стаціонару клінічного закладу з надання психіатричної допомоги.
Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 05.01.2026 року, ОСОБА_1 з 1997 року страждає на параноїдну шизофренію, неодноразово знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні в психіатричних закладах. 
Захворюванню притаманний безперервний перебіг, сформований дефект особистості, визнаний особою з інвалідністю II групи безстроково. 
В клінічній картині афективно-маячна симптоматика, стійкі антисоціальні тенденції, схильність до кримінальних правопорушень. 
Неодноразово проходив судово - психіатричну експертизу, визнавався неосудним.
Згідно рішень судових органів неодноразово застосовувались примусові заходи медичного характеру у вигляді примусових госпіталізацій та примусового лікування у психіатричних закладах. 
Згідно ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2022 щодо ОСОБА_1 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом. 
З 02.07.2022 р. по 03.06.2025 р. знаходився на стаціонарному примусовому лікуванні в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР з діагнозом: Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, параноїдний синдром, виражений змішаний тип дефекту, ремісія «С». 
Згідно з ухвалою Самарського районного суду м.Дніпро від 26.05.2025 ОСОБА_1 змінено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку строком до 6 місяців. 
10.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до КНП «ОКЗ НПД та ЗСХ» ЗОР з бажанням госпіталізуватись через погіршення психічного стану та відсутністю житла та родичів на території, підконтрольній Україні. Знаходиться на стаціонарному лікуванні на підставі особистої усвідомленої письмової згоди на госпіталізацію та лікування в психіатричному закладі. 
Відповідно до Ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.11.2025 ОСОБА_1 продовжено застосування примусових заходів у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. 
Останнім часом психічний стан пацієнта набув ознак нестабільності, став наполегливо вимагати у лікарів виписки, незважаючи на соціальну ситуацію, що склалася, погрожував скаргами, твердив, що «влаштує веселе життя, будете зірками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будете розмовляти зі мною у присутності директора та інше». 
29.12.2025 р. звернувся на гарячу лінію Запорізької обласної державної адміністрації щодо сприяння у виписці з лікарні та наданні тимчасового житла. Під час огляду: контакт недостатньо продуктивний, мислення різнопланове, зісковзуюче, паралогічне. Тьмяний, гіпомімічний. Орієнтований достатньо. Омани сприйняття заперечує. Оформлених маячних ідей не висловлює. З легкістю, без належної оцінки розповідає про скоєнні правопорушення, не вважає їх серйозними, твердить, що то були жарти та пустощі. 
Повідомляє, що його квартира знаходиться у м. Степногірськ, у зоні бойових дій, батько помер, матір з братом залишились на окупованій території, зв`язок з ними відсутній, а сестра, в якої він зареєстрований як ВПО, веде аморальний спосіб життя та відмовляється від будь-яких контактів з ним. Тобто, жити йому немає де, проте вважає, що його потрібно виписати, він з легкістю, через агентство знайде собі житло, одружиться та інше. Від пропозиції подумати про влаштування до закладу соціального захисту відмовляється. Критичні функції порушені. 
На підставі вищезазначеного комісія лікарів дійшла висновку, що ОСОБА_1 страждає на тяжкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії з безперервним типом перебігу, дефект змішаного типу. За психічним станом є неспроможним самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України "Про основи законодавства України про охорону здоров`я", Закону України "Про психіатричну допомогу" та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Згідно зі статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Згідно зі статтею 14Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона:
вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або
неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.
Проте згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
В силу ст.14 Закону України від 22 лютого 2000 року №1489-ІІІ "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. 
Згідно ч.ч. 2,5 ст.27 Закону України "Про психіатричну допомогу" виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.
Згідно з частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.
До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12, 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент звернення Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» Запорізької обласної ради із відповідною заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 були наявні підстави для такої госпіталізації, які установлені комісією лікарів-психіатрів. 
Госпіталізація особи до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України "Про психіатричну допомогу" та вимогам процесуального законодавства і є необхідною, оскільки його лікування можливе лише в умовах психіатричного стаціонару.
Під час розгляду справи судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_1 неодноразово проходив судово - психіатричну експертизу, визнавався неосудним, згідно рішень судових органів неодноразово застосовувались примусові заходи медичного характеру у вигляді примусових госпіталізацій та примусового лікування у психіатричних закладах. 
Окрім цього, колегія суддів приймає до уваги, що 17.01.2026 до чергової частини ВП № 4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області надійшло завідомо неправдиве повідомлення про підготовку дій, які загрожують загибелі людей у будівлі, що забезпечує діяльність органів державної влади, а саме: Офіс Президента України, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Банкова, буд. 11. (ЄО №1414 від 17.01.2026). 
Зазначені відомості внесено до ЄРДР за № 12026082040000104 від 17.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України та ОСОБА_1 повідомлено про підозру. 
Під час досудового розслідування проведено судово-психіатричну експертизу, у висновку експерта № 35 від 04.02.2026 зазначено, що ОСОБА_1 , 1974 р.н., у період інкримінованого йому кримінального правопорушення виявляв та виявляє на теперішній час ознаки психічного розладу у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, афективно-маячний синдром. Тому він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на даний час він також не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги.
Також, у висновках комісії лікарів-психіатрів від 05.01.2026 зазначено про відсутність у ОСОБА_1 критики до скоєних раніше кримінальних правопорушень, наявності стійких антисоціальних тенденцій, схильності до кримінальних правопорушень. 
З огляду на викладене, установивши, що ОСОБА_1 дійсно виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, у зв`язку з чим становить небезпеку для себе й оточуючих, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення заяви.
Твердження апеляційної скарги щодо симулювання ОСОБА_1 ознак психічного захворювання колегія суддів оцінює критично.
За наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів та інших доказів, які належним чином досліджені судом першої інстанції, врахувавши покази, надані сторонами під час судового засідання, суд забезпечив дотримання при розгляді цієї справи положень пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції з`ясовано ознаки тяжкого психічного розладу у ОСОБА_1 , який триває з 1997 року, та з`ясовано погіршення його стану здоров`я станом на день його госпіталізації, зворотнього доводи апеляційної скарги не містять. 
За наявності тяжкого психічного розладу у ОСОБА_1 , внаслідок якого він неспроможним самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує життєдіяльність, і його належне лікування та обстеження можливе лише в умовах стаціонару клінічного закладу з надання психіатричної допомоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 становить небезпеку для себе та оточуючих, з чим погоджується і колегія суддів.
Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, однак п."е" цієї статті передбачає законне затримання психічнохворих, зокрема, для надання необхідної їм допомоги. 
Таким чином, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, застосуванням норм матеріального права, які ці правовідносини регулюють, що свідчить про дотримання судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, що також відповідає вимогам Конвенції, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційною інстанцією.
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий

Судді: