Дата документу 17.03.2026 Справа № 331/663/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/658/26    Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Є.У.№ 331/663/25     Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої Кочеткової І.В.,
суддів: Кухаря С.В.,
Подліянової Г.С., 
секретар: Остащенко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та про відшкодування моральної шкоди,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кара Руслана Теодозіївна, на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та про відшкодування моральної шкоди. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був батьком її малолітнього сина ОСОБА_4 і після смерті якого залишилась спадщина – 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . 
Відповідачка ОСОБА_2 , яка доводиться рідною сестрою ОСОБА_3 та тіткою малолітньому ОСОБА_4 , є співвласницею та проживає у спірному будинку, замінила замки на дверях та перешкоджає позивачці і її сину у користуванні спадковим майном. Протягом 2024 року позивачка разом із сином неодноразово намагалися вселитися в належну їм частку житлового будинку, проте ОСОБА_2 не надала їм доступу до житла.
Вказаними неправомірними діями ОСОБА_2 завдає ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_4 моральної шкоди, вони змушені проживати у гуртожитку, докладати додаткових зусиль до організації свого життя та життя свого сина, створення належних умов проживання, навчання та задоволення базових життєвих потреб малолітньої дитини в умовах гуртожитку. Протиправні дії ОСОБА_2 , її невиправдана й зухвала поведінка завдають ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_4 значних душевних страждань у зв`язку з погіршенням сімейних відносин, неможливістю користуватися власним житлом, необхідністю відшукувати інше житло та необхідністю звертатися до органів поліції і суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для того, щоб Відповідач виконувала вимоги закону. Викладене вказує про наявність прямого причинного зв`язку між відповідними винними діями відповідачки та їх результатом – моральною шкодою, яку завдано позивачці та її сину, яку останні оцінюють у 30 000,00 гривень.
Посилаючись на вказані обставини, просила суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 як законному представнику малолітнього ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом вселення до вказаного житлового будинку та стягнути 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої особи – ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до вказаного житлового будинку.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1100 грн. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2  посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зазначала, що не перешкоджала позивачам користуватися спірним будинком, який знаходиться у аварійному стані. Звертає увагу суду на недопустимі докази, надані позивачкою на підтвердження своїх вимог. Вважає, що позивачка звернулась до суду не за захистом житлових прав свого сина, а з метою спонукати її як співвласника продати успадковану нерухомість.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника ОСОБА_2 адвоката Кари Р.Т., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, заперечення ОСОБА_1 і її представника адвоката Кравченка О.П., думку представника третьої особи Романенко О.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Встановлено, що 19.07.2013 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 шлюб розірвано, 23.04.2022 позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.15,28,32).
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько малолітнього ОСОБА_3 помер (а.с.32). Після його смерті залишилась спадщина – 5/12 часток житлового будинку АДРЕСА_1 .
04.01.2024 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу на ім`я малолітнього ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 5/12 часток вищевказаного будинку. (а.с.30).
23.01.2024 ОСОБА_1 подано заяву в інтересах малолітнього ОСОБА_4 до Відділу поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області про створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом відмови надати доступ та дозвіл увійти до будинку, яку зареєстровано до ІПНП «Єдиний облік» за № 1099.
У відповіді т.в.о. начальника ВП №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій обл. від 24.01.2024 за №2269/42/01-2024 зазначено, що за результатами проведеної перевірки встановлена наявність цивільно-правових відносин та запропоновано звернення до суду. Підстав для прийняття рішення про внесення відповідних відомостей до Єдиного Реєстру Досудових Розслідувань не встановлено (а.с.23).
11.11.2024 ОСОБА_1 повторно подано заяву до Відділу поліції №2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, яку зареєстровано у журналі ЄО за №18210 від 11.11.2024, про створення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 , не надання доступу до будинку та категоричної відмови дозволити увійти на подвір`я.
У відповіді від 20.11.2024 за №22564/42/01-2024 Заявниці повторно рекомендовано звернутись до суду(а.с.21).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що малолітній ОСОБА_4 , законним представником якого є його мати ОСОБА_1 , є співвласником спірного будинку і на підставі ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Оскільки відповідачка перешкоджає позивачці у вселенні в спірний будинок, порушене право малолітнього власника підлягає захисту у обраний ним спосіб. 
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).
Частиною другої статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб .
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Як роз`яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8 про недоведеність позову, недопустимість доказів, є неспроможними та спростовуються зібраними у справі доказами, які є належними і допустимими. 
Сторони у суді першої інстанції не заперечували наявність конфлікту між ними з приводу користування житловим будинком. Саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.
Відповідачка, будучи обізнаною про наявність спору і намір позивачки отримати доступ до спільного будинку, не вжила жодних заходів та не здійснила будь-яких дій для усунення перешкоджання доступу позивачки та її сина до будинку. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка та її дитина проживають за іншою адресою, будинок має незадовільний стан та не придатний для проживання, не мають правового значення. 
Малолітній ОСОБА_4 як власник частки будинку має право на користування своєю власністю незалежно від стану будинку і наявності іншого житла.
Доводи ОСОБА_2 про порушення її права на житло є безпідставними. Вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим своєї власності.
Намір ОСОБА_9 як законного представника малолітнього власника житла в майбутньому розпорядитися нерухомістю не є підставою для відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю. 
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 листопада 2023 року в майже аналогічній справі №397/355/22 зазначив, що співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Не визначення сторонами порядку користування спірним будинком не є перешкодою для задоволення позову. Сторони не позбавлені права в майбутньому звертатися із позовом про визначення порядку користування житлом.
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.
Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кара Руслана Теодозіївна, залишити без задоволення.
Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Повний текст постанови складено 17 березня 2026 року.

Головуюча І.В. Кочеткова
Судді: С.В. Кухар
Г.С. Подліянова