ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 березня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/9513/25 
Номер провадження 22-ц/816/1701/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Щербаченко М. В. (суддя-доповідач),
суддів - Сидоренко А. П. , Сізова Д. В. 

за участі секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,
учасників судового процесу:
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Стовбира С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИОБЛЕНЕРГО» 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 січня 2026 року, ухваленого у складі судді Косар А.І. у місті Суми, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИОБЛЕНЕРГО» про зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який мотивовано тим, що він у 2021 році придбав у забудовника «Нотехс» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Послуги на водопостачання отримує, рахунки сплачує і заборгованості не має, оплачує інші комунальні витрати. Проте відповідач відмовляє у наданні послуг з постачання електричної енергії до квартири за указаною адресою. 
Посилаючись на указані обставини, уточнивши у заяві від 18.09.2025 року вимоги, ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача підключити електричну енергію до його оселі за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 05 січня 2026 року позов задоволено, зобов`язано АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СУМИОБЛЕНЕРНО» укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Договір купівлі-продажу майнових прав підтверджує право позивача на об`єкт нерухомості, що є достатнім для укладення угоди про розподіл електроенергії за умови подання відповідної заяви та документів до Оператора системи розподілу. Не укладення відповідачем з позивачем публічного договору призвела до унеможливлення реалізації прав та обов`язків споживача, визначених статтею 58 Закону України «Про ринок електричної енергії». Згідно із пунктами 2.1.2, 2.1.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
АТ «СУМИОБЛЕНЕРГО» 04 лютого 2026 року подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Зарічного районного суду міста Суми від 05 січня 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Відповідач посилається на те, що позовна заява ОСОБА_1 від 20.08.2025 року не відповідає вимогам, установленим статтями 175, 177 ЦПК України, після залишення судом без руху недоліки позивачем не були усунуті та всупереч вимогам частини 13 статті 187 та пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України процесуального права прийнята судом до розгляду. 
Зазначає, що в ухвалі суду від 20.11.2025 року про заміну неналежного відповідача зазначене неправильне найменування відповідача АТ «СУМИОБЛЕНЕРНО», тобто назву неіснуючої юридичної особи. В цій же ухвалі суду від 20.11.2025 року наведене твердження про те, що представник АТ «СУМИОБЛЕНЕРГО» заявив клопотання про заміну неналежного відповідача та у судовому засіданні наполягав на визначенні належного відповідача, що не відповідає дійсності. Обов`язок зазначення належного відповідача покладено на позивача. 
Посилається на те, що у порушення норм статті 265 ЦПК України судом у резолютивній частині указані неправильний реєстраційний номер облікової картки платника податків позивача, неправильне найменування відповідача та назва договору, який укладається оператором системи розподілу зі споживачем. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні суперечить своїм твердженням, які призвели до неправильних висновків, коли посилається з одного боку на те, що позивач, придбавши майнові права отримав лише право одержати конкретне майно у майбутньому, а водночас вказує на те, що укладення договору про розподіл електричної енергії можливе на підставі договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості. Судом не враховано положення укладеного позивачем договору купівлі-продажу майнових прав від 11.07.2019, за умовами якого позивачу було передане тільки право на реєстрацію квартири у власність.
Також є помилковим твердженням у рішенні суду висновок про те, що договір купівлі-продажу майнових прав підтверджує право ОСОБА_1 на об`єкт нерухомості, оскільки майнові права не тотожні праву власності, а відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Заявник апеляційної скарги також вважає, що суд в оскаржуваному рішенні вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення стосовно вимоги, яку ОСОБА_1 не заявляв, що є порушенням вимог статей 13, 264 ЦПК України. Твердження суду про відсутність іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права не відповідають дійсності, оскільки існує інший позасудовий спосіб захисту права позивача на отримання послуг з розподілу електричної енергії шляхом реєстрації за позивачем права власності на квартиру, після чого останній може у будь-який момент звернутись до оператора системи розподілу із заявою та документами для укладення договору.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 у поданому протесті на апеляційну скаргу, який по суті є відзивом, посилався на те, що придбав квартиру у забудовника, надав документи про те, що це його житло, тому його права порушені, вимагає підключити світло. Позовна заява, в якій правильно вказана назва відповідача, правильне його місце проживання, вручена поштою відповідачу, інших позовів він не подавав. 
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
11 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "АРУНА-КАПІТАЛ" (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупатель) укладений Договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості №86-ПК16-4/2019, за умовами якого об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за цим договором, є квартира, що розташована в об`єкті капітального будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12, 13). 
Цього ж дня 11 липня 2019 року між позивачем як інвестором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство Hoтexc" (забудовник) укладений Договір №63 про інвестування у будівництво житла, за умовами якого після придбання інвестором Майнових прав на об`єкт нерухомості, забудовник резервує за інвестором на період будівництва об`єкт нерухомості для передачі у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6, 7). 
За Договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості №86-ПК16-4/2019 майнові права на об`єкт нерухомості передаються продавцем покупцю шляхом підписання Акта. Акт підписується Сторонами не пізніше 20 календарних днів з дати здійснення покупцем оплати 100 % вартості Майнових прав (пункт 3.1 Договору№86-ПК16-4/2019).
На виконання зобов`язань за Договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості №86-ПК16-4/2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "АРУНА-КАПІТАЛ" (продавець) передало, а позивач (покупець) прийняв майнові права на об`єкт нерухомості, яким є квартира за адресою: АДРЕСА_2 . В Акті зафіксовано, що розрахунки виконані у повному обсязі, всі умови Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості №86-ПК16-4/2019 від 11.07.2019 виконані належним чином. Сторони не мають одна до одної жодних претензій стосовно його виконання (а.с.4, 5).
Згідно з Довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційне підприємство "Hoтexc"№ 290/4 від 06.12.2021 ОСОБА_1 здійснив розрахунок за квартиру АДРЕСА_3 у повному обсязі, ТОВ "Виробничо-комерційне підприємство " Hoтexc" не заперечує проти реєстрації останнім права власності на цю квартиру (а.с.10).
Сторони визнають, що право власності позивача на квартиру АДРЕСА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано.
На ім`я ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на оплату послуг КП «Місьководоканал» з водопостачання та водовідведення та інших комунальних платежів за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14, 15).
ОСОБА_1 звертався до відповідача з питання укладання договору про надання послуг з розподілу електричної енергії. У відповіді філії "Сумський МРЕМ" АТ "СУМИОБЛЕНЕРГО" № 59-23/2941 від 04.09.2025 позивачу повідомлено про те, що укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії можливе лише після надання ним у філію "Сумський МРЕМ" АТ "СУМИОБЛЕНЕРГО" необхідних документів, перелік яких наведено відповідно до пункту 2.1.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії, що затверджені постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 року (а.с.25).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
У справі, яка переглядається, спір виник у зв`язку з відмовою відповідача укласти з ОСОБА_1 договору про надання послуг з розподілу електричної енергії з підстав ненадання позивачем документу, який визначає його право власності на квартиру АДРЕСА_3 . 
Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України, Закону України "Про ринок електричної енергії", Кодексу системи розподілу та Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії".
Положеннями статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, у тому числі, договори про надання послуг з розподілу (пункт 7).
Відповідно до пункту 2.1.2. глави 2.1 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем, крім випадку здійснення розподілу (передачі) електричної енергії оператором системи до власних електроустановок.
Укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови (пункт 2 Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії").
Пунктом 2.1.8 глави 2.1 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачено, що для укладення договору споживача про надання послуг з розподілу/передачі електричної енергії заявник у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки має надати оператору системи такі документи:
1) заяву про укладення відповідного договору із зазначенням місцезнаходження об`єкта та реквізитів заявника та наявності паспорта точки розподілу/передачі;
2) для юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), роздрукований із мережі Інтернет, або копію довідки, або копію виписки з ЄДР;
для фізичних осіб: копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера або реєстраційного номера картки платника податків або копію паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади і мають відмітку у паспорті);
3) копію документа, яким визначено право власності чи користування на об`єкт (приміщення), або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку або її частину (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об`єкта), право на розміщення електроустановок на території здійснення господарської діяльності з розподілу/передачі електричної енергії (у разі відсутності об`єкта споживача), крім випадків укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії для освітлення місць загального користування, живлення ліфтів та забезпечення функціонування іншого спільного майна багатоквартирного будинку;  
4) у разі смерті побутового споживача, особа (спадкоємець), що звертається для укладення договору, має надати копію довідки від нотаріуса, що підтверджує подання заяви про прийняття спадщини.
У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 на підтвердження свого права на квартиру АДРЕСА_3 з метою укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії надав відповідачу копії Договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості №86-ПК16-4/2019 від 11 липня 2019 року, Акту прийому-передачі майнових прав від 22.07.2019 року та інші документи, надані йому забудовником ТОВ «ВКП «Нотехс» стосовно указаної квартири, яка була зарезервована за ним як об`єкт інвестування для передачі у власність.
Позиція апеляційного суду щодо доводів апеляційної скарги про те, що у позивача відсутні підстави та відповідні документи, які б давали йому право на укладення договору споживача на розподіл електричної енергії
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
З аналізу указаної норми можна зробити висновок, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин. 
ЦК України не містить визначення майнових прав.
Відповідно до абзацу третього частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» (у редакції на час набуття позивачем майнових прав) майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.
Питання тлумачення «майнових прав» було предметом дослідження як у рішеннях Європейського суду з прав людини, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).
У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).
В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. 
У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.
Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Отже, реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі – Порядок № 1127).
Так, відповідно до пункту 78 Порядку № 1127 (у редакції на час передачі 20.05.2021 забудовником позивачу квартири) для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо).
У разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).
Отже, виходячи з наведених вище норм державна реєстрація можлива лише за наявності речового права. Тобто спочатку речове право набувається на відповідній підставі, зокрема, на підставі правочину, що передбачено статтею 328 ЦК України, а потім відбувається його державна реєстрація. 
Повертаючись до обставин цієї справи, апеляційний суд звертає увагу, що надані ОСОБА_1 відповідачу Договори та Акти для укладення договору за своїм характером є правовстановлюючими документами, і відповідно до пункту 78 Порядку № 1127 підтверджують набуття права на об`єкт інвестування. 
Пунктом 2.1.8 глави 2.1 розділу II Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачено надання споживачем оператору системи розподілу копії документів, яким визначено право власності чи користування на об`єкт (приміщення), тобто правовстановлюючих документів, і які можуть посвідчувати не тільки право власності.
Договір купівлі-продажу майнових прав сам по собі не посвідчує набуття права власності на нерухоме майно, яке виникає відповідно до статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації, однак за умови фактичної передачі об`єкта інвестування та набуття особою можливості володіння і користування таким об`єктом він може вважатися документом, що визначає право користування у розумінні пункту 2.1.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії та бути належною підставою для укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії.
При цьому апеляційний суд враховує те, що позивачем доведено передачу забудовником квартири позивачу, присвоєння адреси та фактичне користування квартирою, до якої подаються за особовим рахунком відкритим на ім`я позивача послуги водопостачання, водовідведення тощо (а.с.14, 15).
Також апеляційний суд враховує, що пункт 2.1.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії не зобов`язує споживача подати оператору системи розподілу для укладення договору виключно документ, який визначає його право власності на нерухоме майно разом з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наявність державної реєстрації права власності не є обов`язковою умовою для укладення договору розподілу електричної енергії, якщо заявник надав належний документ, що визначає його право користування або інший правовий титул на об`єкт.
Позиція відповідача у цій справі свідчить про те, що він звужує зміст приписів пункту 2.1.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії, та як наслідок фактично позбавляє позивача, який набув право на об`єкт інвестування, доступу до електроенергії, що суперечить природі публічних послуг.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості №86-ПК16-4/2019 від 11 липня 2019 року, а також інші додані ОСОБА_1 до позову документи (Договір №63 про інвестування у будівництво житла від 11 липня 2019 року, Додаткова угода № 1 до нього від 20.05.2021 та Акти приймання-передачі, довідки забудовника) є достатніми підставами разом із відповідною заявою позивача для укладення з відповідачем як оператором системи розподілу відповідного договору про надання послуг з розподілу електричної енергії.
Позиція апеляційного суду стосовно доводів апелянта про те, що місцевий суд вирішив незаявлені позовні вимоги 
У частині першій статті 13 ЦПК України установлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Водночас суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
У заяві від 18 вересня 2025 року на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 просив, щоб «Сумське міжрегіональне відділення «Енергозбут» ПАТ «Сумиобленерго» керівник ОСОБА_3 підключили електричну енергію до його оселі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.24).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом. Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14, від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18).
Безпосередню мету, якої прагне досягнути позивач, звертаючись з позовом до суду, втілює спосіб захисту порушеного права, застосування якого має за ціль попередити, усунути чи компенсувати наслідки порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного цивільного права та інтересу.
У цій справі позивач ОСОБА_1 , виходячи з його пояснень та обґрунтувань позову прагне отримати послугу розподілу електричної енергії до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , права на яку він набув за Договорами купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості та про інвестування у будівництво житла.
Ураховуючи, що позивач звертався до відповідача з питання укладення договору, а останній вважає, що у позивача відсутні підстави та відповідні документи, які б давали йому право на укладення договору споживача на розподіл електричної енергії, місцевий суд правильно не буквально, а по суті інтерпретував позовну вимогу ОСОБА_1 як зобов`язання відповідача вчинити дії, тобто укласти з ним договір розподілу електричної енергії. 
Зобов`язання відповідача укласти з позивачем договір розподілу електричної енергії є належним та ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , зважаючи на такі мотиви. 
Відповідно до пункту 2.1.2. глави 2.1 розділу ІІ Правил роздрібного ринку електричної енергії оператор системи зобов`язаний укласти договори про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з усіма споживачами, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території діяльності відповідного оператора системи. Не допускається розподіл (передача) електричної енергії до точки розподілу електроустановки споживача за відсутності діючого договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії з таким споживачем, крім випадку здійснення розподілу (передачі) електричної енергії оператором системи до власних електроустановок.
Ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у разі зміни споживача, форми власності чи власника електроустановки є споживач. Споживачі укладають договір споживача про розподіл (передачу) електричної енергії шляхом приєднання до публічного договору за наявності паспорта точки розподілу. У разі надання послуги з приєднання до електричних мереж ініціатором укладення договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії є оператор системи (пункт 2.1.3. глави 2.1 розділу ІІ Правил роздрібного ринку електричної енергії).
Аналіз указаних пунктів Правил роздрібного ринку електричної енергії дає підстави для висновку про те, що споживання електричної енергії без укладення договору не допускається.
Вимоги Правил роздрібного ринку електричної енергії кореспондуються із загальними вимогами цивільного законодавства у сфері договірного регулювання.
ЦК України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642?643 ЦК України.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Розкриваючи зміст засади свободи договору, у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.
Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Оператор системи розподілу укладає договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії на основі Типового договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, який є додатком 3 до цих Правил, з кожним власником мереж: споживачем, основним споживачем та виробником, електроустановки яких приєднані до електричних мереж на території ліцензованої діяльності ОСР, та їх субспоживачами (абзац чотири пункту 1.2.4 глави 1.2 розділу I Правил роздрібного ринку електричної енергії).
З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, Правил роздрібного ринку електричної енергії можна зробити висновок, що умови типового договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, що набули статусу обов`язкового значення, в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносин на власний розсуд.
Укладення договору про розподіл електричної енергії є обов`язком оператора системи розподілу електричної енергії і запропонований договір повинен відповідати Типовому договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії, який є додатком 3 Правил. 
Відмова відповідача як оператора системи розподілу від укладення договору за обставин цієї справи суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та Правил роздрібного ринку електричної енергії.
За положенням статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статті 3, 6, 12-15, 20 ЦК України, статті 2?5 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що в разі невиконання оператором системи розподілу зобов`язання з укладення договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, який відповідає типовому договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом зобов`язання (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц).
Позиція апеляційного суду щодо інших доводів апелянта про порушення місцевим судом норм процесуального права 
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції", заява № 12964/87, § 59).
Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Вимоги щодо форми й змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України.
Частиною третьою статті 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України).
Згідно з частинами першою-третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
У справі, яка переглядається, місцевий суд ухвалою від 22 серпня 2025 року залишав без руху позовну заяву ОСОБА_1 через не зазначення ідентифікаційного коду юридичної особи, відомостей про наявність чи відсутність електронного кабінету, не викладення змісту позовних вимог та ненадання копій позовної заяви та доданих до неї документів.
Позивач подавав заяву про усунення недоліків від 18.09.2025 року, в якій вказав ідентифікаційний код, що зазначений у листі-відповіді філії АТ «Сумиобленерго» від 04.09.2025 (а.с.25), навів уточнене формулювання позовних вимог. Ухвалою суду від 23 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, в якій суд вказав, що позивач усунув недоліки позовної заяви.
Прийняття судом до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , яка містить неправильні ідентифікаційний код та найменування відповідача, адресу місцезнаходження, не містить даних про позивача (крім адреси проживання), даних про наявність чи відсутність електронного кабінету, переліку доданих документів та підтвердження неподання іншого позову до цього ж відповідача, хоча і вказує на недоліки позовної заяви, не є підставою для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України, на що вказує заявник апеляційної скарги, чи повернення.
Питання правильності найменування та належність відповідача суд оцінює на стадії розгляду справи по суті. Зокрема, у справі, яка переглядається, місцевий суд ухвалою від 20 листопада 2025 року замінив первісного неналежного відповідача на належного - АТ «Сумиобленерго», вказавши у резолютивній частині ухвали суду всі необхідні дані цієї юридичної особи. 
Відомості про позивача, зокрема, його реєстраційний номер платника податків, паспортні дані, адреса реєстрації містились у доданих до позовної заяви документах. 
Апеляційний суд наголошує, що процесуальні правила не можуть застосовуватись так, щоб позбавити особу реального доступу до суду. Надмірний формалізм, який перешкоджає розгляду справи по суті, порушує право на справедливий суд, який гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Відповідно до приписів статті 175 ЦПК України позовна заява має відповідати вимогам щодо форми та змісту. Якщо суд прийняв заяву з недоліками, це є порушенням, але таке процесуальне порушення само по собі не є підставою для скасування судового рішення, якщо право відповідача на захист не було суттєво порушено, а недотримання статті 175 ЦПК не унеможливило установлення важливих фактичних обставин справи.
У цій справі АТ «Сумиобленерго» не було позбавлено права ефективно представити свою позицію перед судом незважаючи на недоліки позовної заяви ОСОБА_1 та не перешкодило суду установити всі обставини, які мають значення для справи. 
Викладені у пунктах 5 та 6 апеляційної скарги описки допущені судом першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рішення стосовно даних позивача та найменування відповідача не є порушенням вимог статті 265 ЦПК України, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення та можуть бути усунуті у порядку визначеному статтею 269 ЦПК України.
Водночас апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги, викладені у її пункті 7, про те, що судом першої інстанції у резолютивній частині вказана неправильна назва договору, який укладається оператором системи розподілу, до яких належить відповідач, зі споживачами.
Так, у другому абзаці резолютивної частини рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 січня 2026 року на відповідача покладено обов`язок укласти з ОСОБА_1 договір про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. 
Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» укладаються такі види договорів: (7) про надання послуг з розподілу та (8) про надання послуг з передачі.
Укладення учасниками ринку електроенергії такого виду договору про надання одночасно послуг із розподілу та передачі електричної енергії не передбачено. 
Відповідач АТ «Сумиобленерго» належить до операторів системи розподілу і не є оператором системи передачі, яким є НЕК «Укренерго», а тому на підставі відповідної ліцензії має право надавати лише послуги з розподілу електричної енергії.
Оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на підставі договорів про надання послуг з розподілу. Договори про надання послуг з розподілу є публічними договорами приєднання та укладаються на основі типових договорів, форма яких затверджується Регулятором (частина четверта статті 46 Закону України «Про ринок електричної енергії»).
Отже, договір, який відповідач зобов`язаний укласти з ОСОБА_1 , передбачений пунктом 7 частини першої статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» і має назву договір про надання послуг з розподілу електричної енергії.
Викладене свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції наведених норм матеріального права при визначенні виду договору, який відповідач зобов`язаний укласти з позивачем, виходячи з його статусу як учасника ринку електричного енергії.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для зміни судового є неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України). 
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення на підставі пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України необхідно змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в іншій редакції, виключивши з назви договору, який зобов`язаний укласти відповідач з позивачем послуги з передачі.
Висновки суду щодо судових витрат
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Законодавець не передбачив виключення чи непоширення звільнення від сплати судового збору, передбаченого в частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», за позовом споживача, пов`язаним із наданням послуг з розподілу електричної енергії. Тому частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється й на позови споживача, пов`язані з наданням цих послуг.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 як споживач послуг з розподілу електричної енергії на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору як за подання позовної заяви, так й за подання апеляційних та касаційних скарг.
У частині шостій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заявник апеляційної скарги при зверненні до суду за апеляційну скаргу сплатив судовий збір в сумі 1816 грн 80 коп.
При здійсненні розподілу судових витрат у цій справі апеляційний суд виходить з того, що якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні апеляційної скарги точно визначити неможливо, оскільки спір є немайновим, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
З урахуванням висновків щодо суті апеляційної скарги, яка підлягає частковому задоволенню, судовий збір в порядку розподілу судових витрат підлягає компенсації відповідачу у розмірі 908 грн 40 коп. (1816 грн. 80 коп. х 50%) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись вимогами статей 141, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИОБЛЕНЕРГО» задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 січня 2026 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:
«Зобов`язати АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СУМИОБЛЕНЕРГО» укласти з ОСОБА_4 договір про надання послуг з розподілу електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .».
В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Компенсувати АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «СУМИОБЛЕНЕРГО» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 908 гривень 40 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 20 березня 2026 року.

Головуючий   	М. В. Щербаченко	

Судді А. П. Сидоренко 

Д. В. Сізов