ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року
м. Київ
справа № 461/5247/25
провадження № 51-110 км 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого (відеоконференція) ОСОБА_6 ,
захисника (відеоконференція) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025141360001035 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Стрілки Старосамбірського району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Галицький районний суд м. Львова вироком від 30 липня 2025 року визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 суд залишив без розгляду.
Згідно з вироком ОСОБА_6 30 травня 2025 року, близько 08:42, керуючи автомобілем марки FORD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вулиці Максима Кривоноса, поблизу будівлі № 1 в місті Львові, порушив вимоги пунктів 1.2, 1.3, 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «дорожня обстановка»), 2.3 (підпунктів «б» та «д»), 18.1 Правил дорожнього руху і на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзду на пішохода ОСОБА_8 . В результаті ДТП потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Львівський апеляційний суд вироком від 21 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника потерпілої задовольнив частково, вирок Галицького районного суду м. Львова від 30 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасував в частині призначеного покарання.
Ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_6 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. 
Стягнув з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
В решті вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції.
За змістом скарги захисник не погоджується з призначенням ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також з вирішенням питання щодо процесуальних витрат.
Захисник вважає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 404 КПК України вийшов за межі вимог апеляційної скарги представника потерпілої та ухвалив рішення, яке погіршило становище ОСОБА_6 , оскільки у апеляційній скарзі представника потерпілої йшлося про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а суд апеляційної інстанції призначив додаткове покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, про що у апеляційній скарзі не йшлося.
Крім цього, захист вважає, що апеляційний суд не навів у вироку переконливих мотивів необхідності призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Також захисник посилається на порушення вимог КПК України при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу. Зокрема, захисник вважає, що апеляційний суд не мав права досліджувати докази на підтвердження понесення потерпілою таких витрат, оскільки про це не заявлялось клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, заяв про участь у ньому не подавали. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також правильність призначення основного покарання і звільнення від його відбування в поданій касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу засудженого через суворість внаслідок призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Перевіривши кримінальне провадження в касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги захисту, колегією суддів Верховного Суду не встановлено таких обставин, які б свідчили про явну несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання через суворість. 
Апеляційний суд в аспекті необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання виходив з того, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не призначати його.
Правилами дорожнього руху регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.
До водіїв транспортних засобів пред`являються підвищені вимоги щодо дотримання ними цих Правил, адже порушення такими особами Правил дорожнього руху може призвести до травмування інших учасників дорожнього руху.
Судом апеляційної інстанції враховано, що ОСОБА_6 порушив Правила дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди із спричиненням потерпілій тяжких тілесних ушкоджень. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про необхідність застосування до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Таке покарання сприятиме виправленню засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Також не вбачаються умотивованими доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 404 КПК України вийшов за межі вимог апеляційної скарги представника потерпілого і погіршив становище ОСОБА_6 .
Сторона потерпілої оскаржувала вирок місцевого суду з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, тоді як апеляційний суд при цьому скасував вирок місцевого суду і постановив новий вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. 
В цьому аспекті колегія суддів вбачає необхідним вказати, що неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність може в тому числі полягати і в невідповідності покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В цьому випадку ці поняття співвідносяться як загальне і конкретне. 
За змістом ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Зі змісту апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 вбачається, що вона, крім іншого, вказувала на безпідставне незастосуванням до ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами і наводила доводи на обґрунтування своїх вимог (т. 1 а. с. 169). 
Також у своїй апеляційній скарзі представник потерпілої посилалась на положення статей 412-414 КПК України, які визначають поняття істотних порушень вимог КПК України, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За таких обставин, колегія суддів вважає доводи касаційної скарги захисника в цій частині безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. 
Не вбачаються обґрунтованими й доводи касаційної скарги захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом при вирішенні питання про стягнення із засудженого витрат на правничу допомогу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що сторона захисту не оспорює необхідність стягнення з засудженого коштів на правничу допомогу потерпілого як таку, не виказує незгоди з сумою стягнутих коштів, а посилається на те, що стороною обвинувачення не заявлялось клопотання про долучення документів на підтвердження витрат на правову допомогу, і апеляційний суд не перевірив наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, для дослідження долучених доказів, які в місцевому суді не досліджувалися.
Відповідно до змісту ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, й може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20, провадження № 51-1747 кмо 22) зробила висновок, що під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того, чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги представника потерпілої, вона зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції нею заявлялось клопотання про долучення до матеріалів провадження, крім іншого, документів на підтвердження витрат на правничу допомогу, однак суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання і у стягненні таких витрат. 
Також представник обґрунтовує свої доводи посиланням на відповідну практику Верховного Суду і долучає ці докази до апеляційної скарги, що за своїм змістом можна вважати вираженням волі потерпілого на дослідження цих доказів апеляційним судом для підтвердження витрат на правничу допомогу.
З огляду на це в цій ситуації врахування апеляційним судом таких доказів без вирішення окремо питання про їх долучення до матеріалів провадження, а також без конкретного клопотання представника потерпілого про їх дослідження, не може розглядатися як порушення вимог КПК України. 
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом апеляційної інстанції засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
З огляду на це неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог КПК України та явної несправедливості призначеного покарання внаслідок суворості під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3