ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 240/22549/24
адміністративне провадження № К/990/56042/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів Гончарової І. А., Ханової Р. Ф.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової служби України на ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2025, постановлену колегією суддів у складі Ватаманюка Р. В. (суддя-доповідач), Курка О. П., Боровицького О. А., у справі № 240/22549/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Параллель-19» до Державної податкової служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління ДПС у Житомирській області, про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Параллель-19» звернулося до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, в якому просило:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нереєстрації поданих позивачем податкових накладних від 02.06.2021 № 3 та від 03.06.2021 № 4 в Єдиному реєстрі податкових накладних;
- зобов`язати відповідача зареєструвати подані позивачем податкові накладні від 02.06.2021 № 3 та від 03.06.2021 № 4 в Єдиному реєстрі податкових накладних датою їх фактичного подання на реєстрацію.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 04.09.2025 адміністративний позов задовольнив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна податкова служба України направила 28.10.2025 апеляційну скаргу поштою до Сьомого апеляційного адміністративного суду.
У поданій апеляційній скарзі відповідач просив поновити йому строк на апеляційне оскарження з огляду на відсутність бюджетних асигнувань, що зумовило неможливість подання апеляційної скарги, яка б відповідала вимогам норм процесуального права.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 12.11.2025 апеляційну скаргу залишив без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в частині сплати судового збору.
На виконання вимог зазначеної ухвали відповідач направив до суду апеляційної інстанції документ про сплату судового збору.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26.11.2025 відмовив у задоволенні клопотання Державної податкової служби України про поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки апелянт не довів наявності обставин, що перешкоджали йому звернутись до суду в межах встановленого строку та становили об`єктивно непереборні перешкоди, які пов`язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права на апеляційне оскарження судового рішення.
У зв`язку з цим Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26.11.2025 залишив апеляційну скаргу без руху та надав строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав для його поновлення.
На виконання вказаної ухвали відповідач подав до апеляційного суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке було обґрунтоване тим, що внаслідок технічного збою у системі «Електронний суд» відповідач не отримав своєчасно повідомлення про надходження рішення суду першої інстанції. На підтвердження зазначених обставин відповідач посилався на повідомлення Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про затримки з відправленням інформації з автоматизованої системи документообігу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15.12.2025 визнав неповажними зазначені відповідачем причини пропуску строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 299 КАС України.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги: 
Не погодившись з ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2025, Державна податкова служба України звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить зазначену ухвалу скасувати, а справу направити до Сьомого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про неповажність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки надав неналежну та формальну оцінку наведеним у клопотанні обставинам. Скаржник стверджує, що технічний збій у системі «Електронний суд» унеможливив своєчасне отримання інформації про ухвалення рішення суду першої інстанції, що підтверджується повідомленням Державного підприємства «Інформаційні судові системи», однак ці докази не були належним чином враховані апеляційним судом. Зазначає, що після фактичного ознайомлення з рішенням звернувся з апеляційною скаргою без зволікань. Також наголошує, що апеляційний суд безпідставно не врахував вплив обставин воєнного стану на організацію роботи та кадрове забезпечення, що, на його думку, свідчить про передчасність і необґрунтованість висновків суду щодо відсутності поважних причин пропуску строку.
Верховний Суд ухвалою від 28.01.2026 відкрив касаційне провадження за указаною касаційною скаргою.
Позивач подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає про законність та обґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції і просить залишити її без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Вказує, що наведені скаржником обставини щодо несвоєчасного отримання рішення суду першої інстанції не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не могли бути враховані.
Третя особа не подала відзиву на касаційну скаргу, про відкриття касаційного провадження у справі повідомлена належним чином.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції, та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства та гарантується приписами пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України. Проте, реалізація даного права кореспондує із обов`язком апелянта дотриматись вимог процесуального законодавства, зокрема, в частині форми і змісту апеляційної скарги, а також термінів її подачі.
Відповідно до частини першої статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Частиною другою статті 295 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, зокрема, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, встановлених частиною другою статті 299 КАС України (частина третя статті 295 КАС України).
Відповідно до частини третьої статті 298 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
За змістом пункту 4 частини першої статті 299 КАС України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Отже, за загальним правилом строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня проголошення судового рішення або з дня складення повного судового рішення. Частина друга цієї статті надає право учаснику справи для поновлення строку на апеляційне оскарження у разі, якщо апеляційну скаргу подано в межах встановленого строку з дня вручення копії судового рішення. Тобто, навіть у разі, якщо апеляційна скарга подана в межах встановленого строку з дня отримання копії судового рішення, але після спливу такого строку від дня його проголошення або складення повного судового рішення, строк на апеляційне оскарження є пропущеним, але КАС України презюмує право на його поновлення. Частина ж третя передбачає можливість поновлення строку на апеляційне оскарження у випадку наявності інших поважних причин пропуску, ніж ті, про які йдеться у попередній частині цієї норми.
З матеріалів справи встановлено, що рішення Житомирського окружного адміністративного суду ухвалене 04.09.2025 в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 
За приписами частини п`ятої статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно, тридцятиденний строк на апеляційне оскарження у спірному випадку, з урахуванням положень частини шостої статті 120 КАС України щодо вихідних днів, сплинув 06.10.2025.
Водночас, як це передбачено статтею 295 КАС України, учасник справи мав право на поновлення строку на апеляційне оскарження за умови подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.
Відповідно до довідки про доставку електронного листа, складеної відповідальним працівником Житомирського окружного адміністративного суду, рішення зазначеного суду від 04.09.2025 доставлено до електронного кабінету Державної податкової служби України 04.09.2025 о 21:32.
Відповідно до частини шостої статті 251 КАС України, якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З огляду на зазначене, Державна податкова служба України мала б право на поновлення строку на апеляційне оскарження відповідно до частини другої статті 295 КАС України та з урахуванням положень частини шостої статті 120 КАС України щодо вихідних днів - за умови подання апеляційної скарги у строк до 06.10.2025 включно.
Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції 28.10.2025, що свідчить про подання апеляційної скарги з пропуском установленого законом строку на апеляційне оскарження та відсутністю підстав для його поновлення відповідно до частини другої статті 295 КАС України.
Водночас, як вже зазначалося вище, частина третя статті 295 КАС України передбачає можливість поновлення строку на апеляційне оскарження і в інших випадках - за наявності поважних причин його пропуску, відмінних від підстав, визначених частиною другою цієї статті. Отже, навіть за відсутності умов для поновлення строку у порядку частини другої статті 295 КАС України, особа не позбавлена права звернутися з клопотанням про поновлення строку з підстав, які об`єктивно перешкоджали своєчасному поданню апеляційної скарги та підтверджені належними доказами.
Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. 
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
При цьому, норми КАС України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Водночас поважними є такі причини пропуску процесуального строку, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Отже, при вирішенні питання про поновлення строку звернення до адміністративного суду суд має надати оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
Саме на наявність таких поважних причин і посилався скаржник, обґрунтовуючи пропуск строку технічним збоєм у функціонуванні системи «Електронний суд», а також обставинами, пов`язаними з дією воєнного стану.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи скаржника щодо технічного збою в роботі системи «Електронний суд». Посилання апелянта на повідомлення Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про затримки з відправленням інформації з автоматизованої системи документообігу адміністративних судів до веб-порталу судової влади України не може вважатися належним підтвердженням поважності причин пропуску строку, оскільки вказане повідомлення датоване 12.09.2025 та стосується затримки відображення інформації на веб-порталі судової влади, а не факту доставки судового рішення до електронного кабінету учасника справи.
Ба більше, матеріали справи не містять жодних даних про те, що зазначені обставини мали місце протягом усього тридцятиденного строку на апеляційне оскарження або об`єктивно унеможливлювали доступ скаржника до отриманого рішення. Скаржник також не надав інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність технічного збою саме щодо доставки рішення у цій справі.
Натомість у матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, яка чітко фіксує дату та час направлення рішення суду першої інстанції до електронного кабінету Державної податкової служби України, і доказів, що спростовують ці відомості, скаржником не подано.
Колегія суддів також звертає увагу на усталену позицію Верховного Суду про те, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для суб`єкта владних повноважень без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу такого суб`єкта, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його поновлення/продовження.
Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Тобто особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Тому органи влади мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не повинні допускати затримки та невиправданого зволікання при виконанні своїх процесуальних обов`язків.
Крім того, неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у суб`єкта владних повноважень для своєчасного подання апеляційної скарги є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку із такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.
Суб`єкт владних повноважень не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання апеляційної скарги.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26.09.2022 у справі № 560/403/22 та від 16.02.2023 у справі № 640/7964/21.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що обставини, на які посилається скаржник, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку на апеляційне оскарження та його поновлення. 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав і умов для відмови у відкритті апеляційного провадження.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ухвала Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2025 ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, судом не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування ухваленого судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.
З цих підстав, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2025 у справі № 240/22549/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді І. А. Гончарова

Р. Ф. Ханова