Дата документу 03.03.2026 Справа № 336/4248/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/4248/25  Головуючий у І інстанції: Коваленко П.Л.
Провадження № 22-ц/807/608/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Гончар М.С.,
Кухаря С.В.,
секретар: Пантюх Ю.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Запорізької міської ради на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року про закриття провадження у справі за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих активів,-

В С Т А Н О В И Л А: 

У травні 2025 року Запорізька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування безпідставно отриманих активів.
В обґрунтування позову зазначено, що 21.03.2019 ОСОБА_1 набув у власність об`єкт нерухомого майна: будівлю магазину літ.Ж-2, загальною площею 318,1 кв.м., підкрановий майданчик № НОМЕР_1 та козловий кран УКК-2,2 № 6, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виробнича, 2 Г. 
Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 2310100000:07:033:0146 належить Територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської раді на праві комунальної власності. Між Запорізькою міською радою та відповідачем не укладений договір оренди землі кадастровий номер: 2310100000:07:033:0146. 
14.08.2024 рішенням Запорізької міської ради № 97/25 «Про відведення та передачу в оренду гр. ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 для розташування адміністративної будівлі з магазином та господарського двору обслуговування будівлі і зберігання автотранспорту» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , відповідачу (п. 1); встановлено та затверджено відповідачу межі та розмір земельної ділянки площею 0,1206 га по АДРЕСА_1 , згідно з планом (п. 2). 
Наведе свідчить про безоплатне та безпідставне використання відповідачем земельної ділянки комунальної форми власності, кадастровий номер 310100000:07:033:0146, без відповідних документів, з 03.04.2017 до 31.07.2024, що є порушенням вимог ст. 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі. 
28.11.2018 Запорізька міська рада ухвалила рішення № 26 «Про встановлення розміру орендної плати за землю», яким встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки). Відповідно до додатку до вказаного рішення річний розмір орендної плати за інші земельні ділянки м. Запоріжжя складає 3% від їх нормативної грошової оцінки. 
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:07:033:0146, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , складає 2838465,72 грн на 2024 рік.
Згідно з розрахунком позивача, розмір недоотриманих доходів за фактичне користування відповідачем спірною земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 03.04.2017 до 31.07.2024 складає 499687,72 грн. 
У вищевказаний період часу відповідач користувався вказаною земельною ділянкою без достатньої правової підстави, а тому повинен відшкодувати Запорізькій міській раді доходи, які він отримав від безпідставно набутого майна. 
Відновлення порушених прав Запорізької міської ради за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які він мав би сплатити за звичайних умов як фактичний добросовісний землекористувач. 
Не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, ОСОБА_1 збільшив вартість власного майна, а Запорізька міська рада втратила належне їй майно (кошти від орендної плати), на отримання яких цілком правомірно очікувала. 
З моменту визначення меж та площі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: 2310100000:07:033:0146, зазначена земельна ділянка є цілісним об`єктом цивільних прав, поділ або об`єднання якого можливі лише за умов дотримання процедури розроблення та затвердження землевпорядної документації, передбаченої законодавством, що регулює земельні відносини.
Посилаючись на означені обставини, Запорізька міська рада просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 03.04.2017 до 31.07.2024 в розмірі 499687,72 грн та судовий збір за подання позову в розмірі 5996,26 грн. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року провадження у справі закрито. Повідомлено Запорізьку міську раду, що розгляд справи за її позовом віднесений до юрисдикції господарських судів. 
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, Запорізька міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справ, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що згідно з відповіддю № 2123732 від 12.12.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виробнича, буд. 2г розташоване ТОВ «Теплотехник-Т», засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є відповідач - ОСОБА_1 . Однак, відповідь № 2123732 від 12.12.2025 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ні апелянтом, ні відповідачем до матеріалів справи не надавалась. Протягом розгляду справи, вказані обставини не заявлялись і не досліджувались.
Позивач вбачає порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 13, 76, 81 ЦПК України, тобто самостійне збирання судом першої інстанції доказів, які взагалі не стосуються предмету спору і який фактично покладено судом в основу ухвали про закриття провадження у справі. Спираючись на незрозумілий доказ, який не подавали сторони у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 419188022 від 24.03.2025 Відповідач (фізична особа) 21.03.2016 набув у власність об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці комунальної форми власності з кадастровим номером 2310100000:07:033:0146, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .
У позові заявлена вимога щодо стягнення з фізичної особи безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності без достатніх правових підстав (без договору).
Визначаючи юрисдикційність спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі. У цій справі відповідачем є фізична особа, яка не є підприємцем. Отже, ця справа повинна розглядатись в порядку цивільного судочинства.
Відзивів у справі не надходило.
У судовому засіданні представник Запорізької міської ради Мироненко Н.О. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваної ухвали та направленні справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є засновником ТОВ «Теплотехнік-Т», спір виник з приводу оренди земельної ділянки між суб`єктами господарської діяльності, ця справа не належить до юрисдикції місцевого загального суду, як суду першої інстанції з огляду на суб`єктний склад учасників і характер спору, у зв`язку з чим, тому ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
У пунктах 6, 10, 15 частини першої статті 20 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Разом з цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Визначаючи юрисдикцію спору необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.
Колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що справу слід розглядати за правилами господарського судочинства, оскільки він спростовується змістом позовної заяви, в якій зазначені обставини, що мають значення для правильної кваліфікації спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Так, у поданому до суду в порядку цивільного судочинства позові Запорізька міська рада просила суд стягнути з ОСОБА_1 як власника об`єкта нерухомого майна: будівлі магазину літ.Ж-2, загальною площею 318,1 кв.м., підкрановий майданчик № НОМЕР_1 та козловий кран УКК-2,2 № 6, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виробнича, 2 Г, дохід,отриманий від безпідставно набутого майна, посилаючись на безоплатне та безпідставне використання відповідачем земельної ділянки комунальної форми власності, кадастровий номер 310100000:07:033:0146 без відповідних документів у період з 03.04.2017 до 31.07.2024, що є порушенням вимог ст. 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).
Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного кодексу України , а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за умови відповідності складу сторін спору статті 4 ЦПК України підвідомчі судам загальної юрисдикції.
Спір у цій справі виник внаслідок безоплатного та безпідставного, на думку позивача, використання відповідачем земельної ділянки комунальної форми власності, що є порушенням вимог ст. 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі. 
Отже, спір виник з приводу порушення права позивача як власника земельної ділянки на орендну плату, якої міська рада не отримувала від ОСОБА_1 як власника об`єкта нерухомого майна, що розміщений на цій ділянці, у період з 03.04.2017 до 31.07.2024.
Матеріали справи не містять інформації про те, що ОСОБА_1 є підприємцем, а факт розміщення за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «Теплотехник-Т» не свідчить про наявність у цій справі господарських правовідносин.
Вказаний спір має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на недоотриманий дохід від фактичного користування відповідачем спірною земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування).
Такий спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає з земельних відносин, є приватноправовим, і за суб`єктним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи, яка фактично користувалася земельною ділянкою.
З огляду на характер спірних правовідносин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду цієї справи в порядку господарського судочинства.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала про закриття провадження у справі постановлена судом передчасно, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради – задовольнити. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2025 року про закриття провадження у цій справі – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: