ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/15584/24
Головуючий у першій інстанції – Рахманкулова І. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/109/26

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарями: Зіньковець О.О., Зеляк Ю.Г., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, встановлення факту та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син сторін – ОСОБА_4 . У грудні 2021 року відповідачка виїхала за межі України та створила сім`ю з іншим чоловіком. Позивач указував, що син увесь час проживає з ним та перебуває на його утриманні. Відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не бере участі у вихованні та утриманні сина, не цікавиться станом його здоров`я, фізичним, моральним та духовним розвитком. 
У лютому 2025 року ОСОБА_1 , доповнивши заявлені вимоги, просив суд встановити факт самостійного виховання ним дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , указуючи, що мати не бере участі у вихованні та утриманні дитини, що свідчать про одноосібне виховання ним сина, і цей факт може бути встановлено судом під час розгляду справи.
У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні з сином, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити їй наступний спосіб прийняття участі у вихованні сина: безперешкодне спілкування засобами поштового зв`язку за адресою знаходження батька та сина; безперешкодне спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет у період часу з 08.00 до 20.00 за Київським часом, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини; спільний відпочинок щорічно в період шкільних літніх та зимових канікул протягом 40 діб без супроводу батька, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини. Просила зобов`язати ОСОБА_1 повідомляти її про стан фізичного та психологічного здоров`я малолітнього сина ОСОБА_3 та про його навчання. 
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, зазначала, що під час проживання однією сім`єю відповідач почав відокремлювати дитину від матері, не дозволяючи спілкуватися та бачитись. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 була вимушена поїхати за кордон працювати з метою утримання дитини та надання допомоги матері. Після її виїзду за межі України ОСОБА_1 почав перешкоджати їй спілкуванню з сином, навіював дитині, що мати погана та не хоче спілкуватись із хлопчиком. Ці дії відповідача негативно впливають на виховання та розвиток дитини. Через штучне створення батьком перешкод у спілкуванні матері з сином, хлопчик не спілкується з позивачкою взагалі, зростає з думкою, що він не потрібен мамі, що у нього лише батько, а ОСОБА_2 його покинула, хоча це не відповідає дійсності.
Позивачка наголошувала на тому, що бажає спілкуватись із сином, брати участь у його вихованні нарівно з батьком. Зазначала, що постійно цікавиться здоров`ям дитини, його самопочуттям, успіхами та намагається спілкуватися з сином особисто, однак ОСОБА_1 чинить їй перешкоди в цьому. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, встановлення факту задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 листопада 2024 року до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не вчиняти перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено ОСОБА_2 наступний спосіб участі у вихованні сина: безперешкодне спілкування засобами поштового зв`язку за адресою знаходження батька та сина; безперешкодне спілкування засобами телефонного, електронного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет у період часу з 08.00 до 20.00 за Київським часом з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини; спільний відпочинок щорічно у період шкільних літніх та зимових канікул протягом 40 діб без супроводу батька, з урахуванням стану здоров`я та інтересів дитини. Зобов`язано ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 про стан фізичного та психологічного здоров`я малолітнього сина ОСОБА_3 та про його навчання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 211,20 грн судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 10 000 грн витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду в частині вирішення його позовних вимог про позбавлення батьківських прав і встановлення факту та зустрічного позову ОСОБА_2 незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить його в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову – відмовити.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим позивачем доказам щодо підтвердження свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання нею батьківських обов`язків по вихованню дитини. ОСОБА_1 зазначає, що ініціював справу про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, що виявилося неможливим через відсутність ОСОБА_2 з 16 грудня 2021 року на території України.
Указує, що відповідачка у позові зазначила неправдиву інформацію щодо зареєстрованого місця проживання, наразі її місце реєстрації та проживання невідомі і судом не встановлені. Орган опіки та піклування також не встановлював місце реєстрації та проживання ОСОБА_2 , не досліджував склад її родини, умови проживання відповідачки та рід діяльності. 
Вважає, що показами свідків підтверджена відсутність ОСОБА_2 з грудня 2021 року у житті сина. Вихованням дитини та матеріальним забезпеченням займається лише батько хлопчика. Суд безпідставно не взяв до уваги пояснення малолітнього ОСОБА_6 щодо особистого небажання спілкуватися та бачитися з матір`ю. Додані до зустрічного позову фотокартки свідчать про те, що ОСОБА_1 ніколи не перешкоджав спілкуванню відповідачки та її матері з сином. Вважає хибним висновок суду про наявність у їх родині конфліктів, зазначаючи, що саме ОСОБА_2 свідомо провокувала суперечки, приходила пізно ввечері до його квартири та вчиняла сварки, чим лякала дитину та порушувала її режим. 
Наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів перерахування ОСОБА_2 коштів на потреби дитини, хоча відповідачка мала можливість відкрити відповідний рахунок. Саме ОСОБА_1 утримує сина, купує йому одяг, взуття та необхідні речі вжитку, створює дитині належні умови виховання та розвитку. ОСОБА_6 відвідує розвивальні гуртки та секції, які оплачує позивач. Дитина навчається у 4-му класі Чернігівської гімназії № 33, і за весь час навчання відповідачка жодного разу не відвідала школи та не цікавилася навчальним процесом. Наведені обставини свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_2 батьківськими обов`язки, і звернення до суду обґрунтоване саме захистом прав та інтересів дитини. Питання отримання ОСОБА_1 відстрочки від мобілізації наразі з урахуванням фактичних обставин справи свідчить про те, що лише позивач, як батько, є єдиною особою, яка уособлює родину для дитини, та з якою бажає і може жити син сторін. ОСОБА_6 зазнав психологічної травми після від`їзду матері за кордон, її обіцянок щодо подарунків та зустрічей з ним, які надалі лишилися невиконаними. 
Вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України суд з власної ініціативи міг залучити до участі у справі заінтересованих осіб для вирішення вимоги про встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 малолітньої дитини. Наголошує на тому, що ніколи не заперечував та не створював перешкод відповідачці у спілкуванні з сином. Звернень ОСОБА_2 до органів опіки та піклування із заявою щодо вирішення питання її участі у вихованні дитини та усунення перешкод у виконанні батьківських обов`язків матеріали справи не містять. Позивач, знаючи про намір колишньої дружини створити нову сім`ю з іншим чоловіком, погодився на розірвання шлюбу і не заперечував, що син залишиться проживати з ним. 
Зазначає, що районний суд, задовольняючи зустрічний позов, безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування щодо необхідності попередньої домовленості з батьком і згоди дитини на спілкування з матір`ю, оскільки у судовому засіданні син сторін пояснював, що не бажає спілкуватися з мамою, не пам`ятає її, хоче проживати з батьком. Отже задоволення зустрічних вимог повністю суперечить інтересам дитини та наведеним у рішенні суду нормам законодавства. 
У наданому відзиві представник відповідачки – адвокат Кушнеренко Є.Ю., вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду – залишити без змін. Обґрунтовуючи відзив, наголошує на тому, що належні докази ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків у матеріалах справи відсутні. Перебуваючи за кордоном, відповідачка фізично не має можливості відвідувати дитину у школі, проте вона постійно спілкується з вчителькою сина, цікавиться його навчанням, запитує, яка допомога потрібна дитині. Хоча син сторін і має власний мобільний телефон, ОСОБА_1 ігнорує прохання ОСОБА_2 і не повідомляє їй номер телефону дитини, унеможливлюючи таким чином безпосереднє спілкування з ним. 
Зазначає про те, що відповідачка має бажання фінансово допомагати сину, але її неодноразові прохання надати номер банківської картки для здійснення регулярного переказу коштів позивачем ігноруються, що свідчить про штучне створення ним враження про ухилення ОСОБА_2 від надання дитині матеріальної допомоги. Крім того, ОСОБА_2 намагалася через батька та вчителів передати подарунок для дитини, замовляла аніматора з метою привітання сина, однак ОСОБА_1 відмовлявся від усіх подарунків та ігнорував її sms-повідомлення. Саме така поведінка батька дитини стала підставою для звернення з зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. Навіть після ухвалення рішення у даній справі ОСОБА_1 ігнорує телефонні дзвінки та sms-повідомлення від ОСОБА_2 .
Стверджує, що позивач не реалізовує право на самостійне виховання дитини у межах, визначених законом. Натомість своїми діями позбавляє матір її законного право на спілкування, утримання та виховання дитини, навіть за умови проживання окремо. Такі дії ОСОБА_1 фактично позбавляють дитину можливості виховуватись у повноцінній сім`ї, де б їй забезпечувались належні умови для гармонійного розвитку, виховання в атмосфері любові, взаємоповаги та турботи з боку обох батьків. 
Сторона відповідача просила стягнути з ОСОБА_1 понесені відповідачкою витрати на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 15 000 грн.
Органом опіки та піклування відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності у матеріалах справи належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 ухиляється від виховання та утримання сина ОСОБА_3 . Районний суд виснував, що відповідачка не ухиляється від виховання дитини, а в силу об`єктивних причин (проживання окремо від сина) не має можливості належно утримувати та виховувати його. Факти, які б достовірно свідчили про те, що мати взагалі не турбується про сина, не цікавиться його життям, у матеріалах справи відсутні, і доказів на підтвердження указаних обставин стороною позивача не надано. Суд урахував, що відповідачка проти задоволення вимоги про стягнення з неї аліментів не заперечувала, пояснивши, що сама бажає надавати дитині допомогу, отримувати яку позивач тривалий час відмовлявся і не надавав на її прохання номеру карткового рахунку для переказу коштів. 
Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дитини, суд указав, що позивач не зазначив, з якою метою слід встановити цей юридичний факт, в чому полягає порушення його прав саме ОСОБА_2 та як вони будуть відновлені у разі його встановлення. ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив, що встановлення юридичного факту необхідно для оформлення відстрочки від мобілізації, проте позивачем відповідні органи до участі у справі не залучені.
Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про те, що наявними у справі письмовими доказами підтверджено існування між сторонами конфлікту та здійснення ОСОБА_1 перешкод матері у спілкуванні з сином, які почалися ще наприкінці 2021 року, тобто до виїзду відповідачки за межі України. Установив, що ОСОБА_2 намагалася знайти контакт з дитиною через шкільного вчителя, оскільки батько ігнорував її телефонні дзвінки. Визначаючи способи спілкування ОСОБА_2 із сином, суд погодився з визначеними позивачкою вимогами, урахувавши висновок органу опіки та піклування.
Колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 11).
Сторони з 19 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2021 року розірвано (т. 1 а.с. 12-13).
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 вересня 2022 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14-17).
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2022 року визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 18-23).
Позивач разом з дитиною ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 07 жовтня 2024 року (т. 1 а.с. 33).
Згідно з довідками від 20 травня 2024 року та від 29 жовтня 2024 року учень ОСОБА_4 навчається у Чернігівській гімназії № 33, регулярно відвідує заняття. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини ОСОБА_1 спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Мати ОСОБА_2 контакту з вчителями не підтримує, із класним керівником не спілкується (т. 1 а.с. 24-25).
Довідка від 23 вересня 2024 року свідчить про те, що ОСОБА_4 , 2014 року народження, відвідував гурток «Леонардики» в комунальному позашкільному навчальному закладі Чернігівського обласного палацу дітей та юнацтва протягом 2023-2024 навчального року. За час навчання мати участі у позашкільному житті дитини не приймала, батьківські збори не відвідувала (т. 1 а.с. 26).
Довідка ПП «Левел Ап» від 07 жовтня 2024 року містить інформацію про те, що ОСОБА_4 дійсно займався спортивно-бальними танцями у центрі здорового способу життя «Левел Ап» з серпня 2022 року по січень 2023 року. Замовником навчання є ОСОБА_1 , який безпосередньо приводив дитину на заняття (т. 1 а.с. 28). 
ОСОБА_4 у період з 02 квітня по 27 травня 2023 року навчався в ТОВ «Комп`ютерна Академія ІТСТЕП», замовником навчання є ОСОБА_1 , яки безпосередньо приводив дитину на заняття та вносив оплату за навчання (т. 1 а.с. 27). ОСОБА_4 проходив навчання в Арт-студії « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з 16 вересня по 28 жовтня 2023 року та був зарахований до групи на 2023-2024 навчальний рік. На заняття дитину приводив і забирав його батько ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 29).
Згідно з довідкою КНП «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради від 26 вересня 2024 року догляд за ОСОБА_5 та виконання медичних рекомендацій здійснюється його батьком ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 32).
Відповідно до інформації Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області від 21 серпня 2024 року згідно бази «Аркан» встановлено, що громадянка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , покинула територію України 16 грудня 2021 року з аеропорту «Бориспіль» до Туреччини (т. 1 а.с. 31).
У листі від 02 січня 2025 року за підписом заступника начальника управління патрульної поліції в Чернігівській області адвоката Кушнеренка Є. повідомлено, що поліцейськими у 2019, 2020, 2021 роках за адресою: АДРЕСА_1 здійснювалося реагування за наступними повідомленнями від ОСОБА_2 , здійснених на телефонний номер екстреної служби 102: 1) 03 грудня 2021 року о 21.12 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 03 грудня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 заявниця не може потрапити до квартири, так як колишній чоловік поміняв замки у квартирі та не дає їй ключі. Відповідно до електронного рапорту заявниця повідомила, що колишній чоловік змінив замки в квартирі, де вона зареєстрована. Квартира належить матері колишнього чоловіка. Заявниця в цій квартирі не проживає, а проживає її дитина з батьком. Від заявниці відібрано заяву з приводу конфлікту між колишнім подружжям. 2) 20 листопада 2021 року о 18.30 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 20 листопада 2021 року о 18.30 за адресою: АДРЕСА_1 у заявниці виник конфлікт з колишнім чоловіком, до якого заявниця прийшла провідати спільну дитину ОСОБА_3 , 7 років. Відповідно до електронного рапорту заявниця повідомила про виникнення конфлікту з колишнім чоловіком, який не впускає її до квартири побачитися з дитиною. Повідомила, що подібне відбувається систематично. Вважає, що чоловік не виконує батьківських обов`язків (т. 1 а.с. 97). 
Фотокартками матері з дитиною зафіксовано їх спільне дозвілля у різний період часу (т. 1 а.с. 79-87).
Скріншотами з телефонних месенджерів зафіксовано переписку відповідачки з вчителем та ОСОБА_1 , яка свідчить про те, що ОСОБА_2 намагалась з`ясувати обставини життя сина під час її перебування за кордоном (т. 1 а.с. 87а-96). 
За висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03 лютого 2025 року № 77, визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 144-145). На засідання комісії ОСОБА_2 не прибула, її інтереси представляв адвокат Кушнеренко Є.Ю., який наголосив, що ОСОБА_1 чинив і чинить перешкоди у спілкуванні матері з сином. З його слів ОСОБА_2 має бажання брати участь у вихованні сина. У висновку зазначено, що фактів, які б достовірно свідчили про те, що мати взагалі не турбується про сина, не цікавиться його життям, батьком наведено не було. ОСОБА_2 не ухиляється від виховання сина, а в силу об`єктивних причин (проживання окремо від дитини) не має можливості належно утримувати та виховувати його. Зважаючи на те, що батьком не вживалися превентивні заходи впливу відносно матері, позбавлення батьківських прав є передчасним і не відповідає інтересам дитини.
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 254 від 14 травня 2025 року затверджено висновок про визначення способу участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 218)
За висновком орган опіки та піклування, враховуючи бажання матері спілкуватися з сином та пропозиції комісії з питань захисту прав дитину, визнав за доцільне визначити ОСОБА_2 наступні способи спілкування матері з сином: засобами телефонного та інших засобів зв`язку через мережу Інтернет, спілкування має відбуватися за згодою дитини, спільний відпочинок у період літніх та зимових канікул за домовленістю з батьком та за згодою дитини, за умови: задовільного стану здоров`я дитини; попередження батька за добу про можливість спілкування з дитиною шляхом направлення йому смс-повідомлення; повідомлення батька про місце перебування дитини; обов`язкового повернення дитини батьку в обумовлений час; дотримання режиму харчування, відпочинку, правил безпеки, установлених для дітей даного віку (т. 1 а.с. 219).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана ВРУ.
Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Частинами 1, 2, 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. 
Пунктом 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/17, від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/2012.
Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Статтями 180, 181 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Відповідно до положень ст. 182 СК України та роз`яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем витрати платника аліментів; інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 159 СК України встановлено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (ч. 1, 2 ст. 159 СК України).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини, а також наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з сином повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
Звернувшись з вимогами про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та стягнення з неї аліментів, ОСОБА_1 посилався на свідоме, протягом кількох років ухилення колишньої дружини від виконання батьківських обов`язків, зазначаючи, що вона не бере участі у вихованні та утриманні їхнього малолітнього сина ОСОБА_6 , не цікавиться його духовним та фізичним розвитком, і позбавлення відповідачки батьківських прав не суперечитиме інтересам дитини. 
За матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини місцем реєстрації і проживання родини була адреса: АДРЕСА_1 . Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 вересня 2021 року шлюб між сторонами розірвано.
З повідомлення управління патрульної поліції в Чернігівській області видно, що у листопаді-грудні 2021 року до органів поліції надходили повідомлення ОСОБА_2 про те, що колишній чоловік не дозволяє їй бачитися та спілкуватися з сином за місцем проживання дитини – АДРЕСА_1 .
За даними Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_2 26 грудня 2021 року покинула територію України з аеропорту «Бориспіль». Наведена обставина стороною відповідача не оспорюється. 
У 2022 році ОСОБА_1 скерував до суду позови про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з ним та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_2 . Обидва позови задоволено. Судові рішення в апеляційному порядку не переглядалися.
Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те. що матеріалами справи підтверджено існування конфліктних відносин між сторонами щодо спілкування матері з сином, які почалися ще наприкінці 2021 року, тобто до виїзду відповідачки за межі України. 
Як в ході розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду цієї справи ОСОБА_2 заперечувала проти позбавлення її батьківських прав щодо дитини, указуючи, що не втратила інтересу до сина, бажає спілкуватися з ним та допомагати матеріально, брати участь у його вихованні нарівно з батьком, постійно цікавиться здоров`ям дитини, його самопочуттям, успіхами та намагається поговорити з дитиною особисто, однак відповідач перешкоджає цьому. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про свідоме невиконання матір`ю батьківських обов`язків, та, відповідно, про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав відносно сина.
Очевидно, що через перебування відповідачки за кордоном, здійснення піклування ОСОБА_2 про сина є ускладненим. Згідно з матеріалами справи та поясненнями сторін стосунки між колишнім подружжям є неприязними. Мотиви висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав свідчать про те, що після розлучення мати дитини виїхала за кордон на заробітки. З початком повномасштабного вторгнення вона намагалася вийти на зв`язок з ОСОБА_1 , щоб дізнатися про ОСОБА_6 та забрати його в більш безпечне місце, але батько дитини не надав такої можливості. Перебуваючи за межами України, матір дитини спілкується з вчителькою сина, цікавиться його навчанням, оскільки батько не надає можливості дитині спілкуватися з матір`ю. Зі слів ОСОБА_2 вона самостійно пропонувала надіслати кошти на утримання сина, але батько дитини ігнорує її пропозиції.
Наведених обставин сторона позивача належними доказами не спростувала. Доданими до зустрічного позову скріншотами переписки у месенджері підтверджується спілкування ОСОБА_2 з вчителькою ОСОБА_3 – ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 87а-91), в ході якого відповідачка зазначала, що ОСОБА_1 перешкоджає їй спілкуватися з сином, блокує телефон, але вона хвилюється, хоче переслати кошти та просила вчительку передати ОСОБА_6 , що його любить. Відповідачка цікавилася самопочуттям хлопчика, його станом здоров`я, успіхами у навчальному процесі та його поведінкою, просила надсилати його фотографії. Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку про відсутність доказів умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків та натомість наявність перешкод для матері з боку ОСОБА_1 у спілкуванні з сином, що виключає її винну поведінку відносно здійснення батьківських обов`язків. Не встановлено за обставинами справи, що ОСОБА_2 свідомо нехтувала здоров`ям дитини або її вихованням, навчанням, тощо. 
Не може бути підставою для скасування судового рішення твердження ОСОБА_1 про те, що колишня дружина свідомо обрала місце постійного проживання на території іншої держави, що зумовлює очевидну неможливість здійснення нею належного піклування та виховання щодо сина. Перебуваючи в іншій країні, ОСОБА_2 намагалася як спілкуватися із сином, так і надавати йому матеріальну допомогу шляхом придбання одягу, іграшок, шкільного приладдя або ж просто надсилання грошових коштів. Наведене підтверджується доданими до зустрічного позову скріншотами переписки у месенджері відповідачки з вчителькою сина, а також переписки з позивачем, його матір`ю та у батьківському чаті (т. 1 а.с. 87а-96). 
Позивач, стверджуючи про ухилення ОСОБА_2 від надання матеріальної допомоги сину та наголошуючи на тому, що саме він забезпечує дитину всім необхідним, не наводить суду обставин, які перешкодили йому протягом 2022-2024 років відкрити банківський рахунок на ім`я ОСОБА_3 або на власне ім`я з метою отримання грошових переказів від колишньої дружини. До відзиву на апеляційну скаргу відповідачкою додані копії платіжних інструкцій про перерахування у період з липня по жовтень 2025 року на ім`я ОСОБА_8 аліментів на утримання ОСОБА_3 на загальну суму 43 000 грн (а.с. 98-101). 
З огляду на наведене вище, доводи ОСОБА_1 про ухилення відповідачки протягом тривалого часу від надання матеріальної допомоги на утримання сина, невідвідування нею навчального закладу дитини та небажання займатись вихованням, фізичним та духовним розвитком дитини не можуть достеменно та беззаперечно свідчити про злісне та систематичне ухилення ОСОБА_2 від належного виконання батьківських обов`язків. 
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про неврахування думки дитини – ОСОБА_3 відповідно до положень ст. 171 СК України під час вирішення спору. Згідно з ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Судом першої інстанції у судовому засіданні у присутності педагога було заслухано думку ОСОБА_3 , який пояснив, що про маму майже нічого не пам`ятає, окрім того, що мама сварилася з татом, і з ним майже не гралася. Дитина бажає проживати з батьком та не має бажання спілкуватися з матір`ю. 
Апеляційний суд виходить з того, що 11-річна дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховує всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів і яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена позиція дитини не є єдиною підставою, яка повинна враховуватися при вирішенні питання про позбавлення його матері батьківських прав з огляду на те, що намір дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, необхідно ґрунтовно досліджувати та оцінювати всі обставини справи, надавати належну правову оцінку доказам – кожному конкретно взятому та у сукупності. Таким чином, хоча думка дитини у вирішенні є важливою, вона не може бути визначальною, і така думка не є свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Суд вважає, що, перебуваючи тривалий час разом з батьком та у його родині, дитина очевидно є більш прихильною до позивача, що зумовило пояснення про те, що ОСОБА_6 хоче проживати разом з батьком. 
Колегія суддів виходить з того, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф, 57, 58).
Таким чином, установивши наявність перешкод у вільному спілкуванні ОСОБА_2 з малолітнім сином, урахувавши інтереси та вік дитини, позицію органу опіки та піклування та сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні матері з сином, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. 
Ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що спілкування ОСОБА_2 з сином зашкодить дитині, буде суперечити її інтересам та перешкоджатиме нормальному розвитку ОСОБА_6 . Колегія суддів виходить з того, що інтересам малолітньої дитини завжди відповідає збереження родинних зв`язків, у тому числі, родинних зв`язків як з матір`ю, так і з іншими родичами по лінії матері. 
Апеляційний суд відхиляє твердження ОСОБА_1 про небажання сина спілкуватись із відповідачкою, оскільки вважає, що батько штучно створив ситуацію, в якій звів таке спілкування нанівець. Сину сторін 11 років, він має особистий телефон, проте телефонний номер дитини позивач повідомив його матері лише під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Можливість, в тому числі, і на виконання цього судового рішення, здійснювати спілкування безпосередньо за допомогою засобів зв`язку, а не через батька, сприятиме налагодженню стосунків матері та сина, який очевидно ображений на неї через відсутність поряд.
Установлюючи спосіб спілкування відповідачки з сином, суд першої інстанції врахував інтереси дитини та погодився із визначеним ОСОБА_2 у зустрічному позові порядком спілкування, який узгоджується з висновком органу опіки та піклування. 
Водночас колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про встановлення режиму спілкування та участі відповідачки у вихованні сина, який затверджено рішенням Чернігівської міської ради № 254 від 14 травня 2025 року, щодо здійснення спілкування за згодою дитини та під час канікул за домовленістю з батьком та згодою дитини прийнято без урахування всіх обставин цієї справи. З огляду на те, що сторони не можуть порозумітись саме на ґрунті участі відповідачки у житті та вихованні сина, необхідність ОСОБА_2 домовлятись про спільний відпочинок з дитиною під час її канікул з позивачем не призведе до остаточного розв`язання спору і не сприятиме гармонійному розвитку малолітнього сина сторін. ОСОБА_4 досяг віку, коли самостійно може висловити думку щодо відпочинку з матір`ю, його тривалості та місця проведення. 
Колегія суддів вже висловилась щодо небажання дитини спілкуватись з матір`ю і повторює, що встановлення способів участі ОСОБА_2 у спілкуванні з сином покликано змінити думку сина сторін на протилежну. Очевидно, що озвучена позиція дитини не є єдиною підставою, яка повинна враховуватися при встановленні режиму спілкування, з огляду на те, що намір дитини не завжди може відповідати її інтересам. Ураховуючи вік сина сторін, який дорослішає, наявність між його батьками непорозумінь у питанні спілкування відповідачки з сином, суд першої інстанції обґрунтовано погодився з режимом спілкування, запропонованим ОСОБА_2 , що дозволить уникнути конфліктів між сторонами надалі та забезпечить можливість дитині вільно, без створення стресової та напруженої ситуації для неї спілкуватися з матір`ю. 
Указані у рішенні суду способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні з сином не є остаточними і можуть бути надалі змінені відповідним судовим рішенням у разі зміни обставин справи – з урахуванням досягнення дитиною підліткового віку, щільності спілкування та зустрічей матері та дитини, перебування на навчанні, місця проживання матері тощо. 
Суд першої інстанції правильно зазначив також про наявність підстав для відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту одноосібного виховання та утримання дитини. Апеляційний суд вважає, що за обставинами справи не знайшли підтвердження доводи позову про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, наданими копіями платіжних інструкцій у період з липня по жовтень 2025 року на ім`я ОСОБА_8 підтверджено перерахування ОСОБА_2 коштів на утримання ОСОБА_3 на загальну суму 43 000 грн. Залишились неспростованими твердження відповідачки про, те що позивач не повідомив їй раніше реквізитів карткового рахунку для перерахування коштів для дитини.
Крім цього, суд першої інстанції правильно зазначив, що встановлення цього юридичного факту впливає не лише на права і обов`язки ОСОБА_2 . У позові не зазначено мету встановлення цього факту. У разі необхідності встановлення факту одноосібного виховання дитини для оформлення позивачу відстрочки від мобілізації, до участі у справі мали бути залучені інші зацікавлені органи, на права і обов`язки яких впливає його встановлення. Є безпідставними доводи скаржника про те, що суд зобов`язаний був залучити ці органи у разі, якщо вважав необхідним. Справа слухалась в порядку загального позовного, а не окремого провадження, отже суд першої інстанції був позбавлений процесуальної можливості самостійно визначати коло осіб, які мають брати участь у справі. Обов`язок визначення кола відповідачів в цьому випадку покладено на ОСОБА_1 . 
Ураховуючи наведені обставини у сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні. 
Зазначаючи про необхідність скасування рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн, скаржник не наводить доводів щодо незаконності і (або) необґрунтованості висновку суду щодо розподілу судових витрат, а відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У зв`язку з наведеним апеляційний суд не вбачає законних підстав для перегляду висновку рішення суду щодо стягнутого з ОСОБА_1 розміру витрат на правничу допомогу. 
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника відповідачки – адвоката Кушнеренка Є.Ю. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Кушнеренко Є.Ю. здійснював на підставі договору № 299 про надання правової допомоги від 23 вересня 2025 року (т. 2 а.с. 97 зворот) та ордеру серії СВ № 1148116 від 31 жовтня 2025 року (т. 2 а.с. 110).
За змістом договору про надання правової допомоги АО «Кушнеренко та партнери» в особі старшого партнера Кушнеренка Є.Ю. бере на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_2 , в тому числі в судових органах, у справі з приводу позбавлення батьківських прав та подання зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною (апеляційний перегляд справи), а ОСОБА_2 зобов`язалася сплатити адвокату гонорар за дії по наданню правової допомоги. Гонорар (оплата) за надану правовому допомогу (представництво, захист інтересів) за цією угодою обчислюється, виходячи з фактичних затрат робочого часу адвоката за надання правової допомоги в справі, участь у розгляді справи апеляційним судом, підготовку та складання документів та становить 15 000 грн. Гонорар сплачується клієнтом адвокату безпосередньо після підписання даної угоди на рахунок в установі банку або готівкою.
23 вересня 2025 року ОСОБА_2 сплачено АО «Кушнеренко та партнери» 15 000 грн за договором про надання правової допомоги від 23 вересня 2025 року, про що свідчить квитанція до прибуткового касового ордера № 299 від 23 вересня 2025 року (т. 2 а.с. 110 зворот).
На підтвердження зазначеної суми коштів, сплачених ОСОБА_2 за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний акт виконаних робіт від 31 жовтня 2025 року, за яким усього витрачено 8 робочих години на загальну суму 15 000 грн (т. 2 а.с. 108): консультування ОСОБА_2 з приводу написання та подання відзиву на апеляційну скаргу – 2 год.; аналіз та вивчення судової практики – 2 год.; складання та подання відзиву на апеляційну скаргу, виготовлення копії документів відповідно до кількості учасників – 4 год.
Апеляційний суд виходить з того, що зазначені в акті виконаних робіт від 31 жовтня 2025 року послуги адвоката щодо надання консультації з приводу подання відзиву, аналіз судової практики, складання та подання відзиву охоплюються послугою зі здійснення підготовки та подання відзиву, тобто за своєю суттю є послугами, які дублюються, є складовими одного завдання. 
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, те, що вивчення адвокатом судової практики очевидно здійснювалось при подачі відзиву на позов ОСОБА_1 та зустрічного позову, об`єм і зміст складеного адвокатом відзиву на апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 94-97), співмірність наданих адвокатом послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідачки 7 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Саме такий розмір буде відповідати критеріям реальності витрат на правові послуги та розумності їхнього розміру. 
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 серпня 2025 року – без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова