КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2026 року м. Київ справа №320/17414/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу 
за позовом	ОСОБА_1 	
до	Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області	
про	визнання протиправним та скасування рішення,	

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Адвокат Ільїчов Сергій Дмитрович через систему “Електронний Суд” звернувся в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області (далі - відповідач, ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області), в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області №8010110100012342 від 15 січня 2024 про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , строком на 3 роки.
зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області вчинити дії щодо направлення письмового повідомлення до Адміністрації Державної прикордонної служби України про скасування рішення №8010110100012342 від 15 січня 2024 про заборону на в`їзд в Україну строком на 3 роки громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що є громадянином Азербайджанської Республіки, перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після закінчення терміну законного перебування, територію України не покинув, чим порушив вимоги Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”. 15 січня 2024 року позивач самостійно добровільно звернувся до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області, де його й було визнано винним у порушенні статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за що накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн. відповідно до частини другої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). Того дня було постановлено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким позивача було зобов`язано покинути територію України у термін до 11 лютого 2024 року та постановлено рішення про заборону в`їзду в Україну.
На виконання постанови про накладення адміністративного стягнення 15 січня 2024 року позивач добровільно сплатив штраф у розмірі 3400,00 грн. 
Позивач вважає, що з огляду на приписи частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» саме собою порушення строку перебування в Україні не є підставою для накладення заборони на в`їзд у майбутньому. Наслідком порушення строку перебування є адміністративна відповідальність, передбачена частиною другою статті 203 КУпАП, штраф. А надалі, несплата штрафу призводить до заборони в`їзду на підставі пункту 6 частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» за невиконання рішення органу державної влади, уповноваженого накладати адміністративні стягнення, або за інші невиконані майнові зобов`язання перед державою.
Отже, на переконання позивача, оскільки обставини, які стали підставою для заборони в`їзду в Україну, були ним добровільно усунуті (сплачено штраф), а інші обставини та підстави, з якими можливе встановлення рішення про заборону в`їзду в Україну, передбачені частиною першою статті 13 Закону України «Про правовий статут іноземців та осіб без громадянства», відсутні, то спірне рішення в частині заборони позивачу в`їзду в Україну є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.04.2025р. відкрито провадження у справі №320/17414/25, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Даною ухвалою суд витребував від відповідача всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті рішення, вчинення бездіяльності/дій, належним чином завірену у відповідності до ст.94 КАС України копію рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області №8010110100012342 від 15 січня 2024 року про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2026р. повторно витребувано від відповідача всі матеріали, що були або мали бути взяті до уваги при прийнятті рішення, вчинення бездіяльності/дій, належним чином завірену у відповідності до ст.94 КАС України копію рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області №8010110100012342 від 15 січня 2024 року про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
На виконання ухвали суду, представником відповідача через систему “Електронний Суд” подано витребувані документи.
22.12.2025р., представником позивача, через систему “Електронний Суд” подано клопотання про прискорення розгляду справи.
З метою додержання розумного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, додаткові докази, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВС Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином Азербайджанської Республіки, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 .
15 січня 2024р. ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області склало протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МКМ №014365, яким встановлено порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України, а саме: проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 2 статті 202 КУпАП.
За вказане порушення постановою ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області від 15 січня 2024р. серії ПН МКМ 014307 на ОСОБА_1 , відповідно до частини другої статті 203 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн, який позивач відповідно до квитанції № 1645068 оплатив 16 січня 2024 року.
15 січня 2024 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийняло рішення № 8010130100014826 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким за результатами розгляду матеріалів щодо ОСОБА_1 встановлено, що громадянин Азербайджану ОСОБА_1 прибув в Україну 27.04.2017р. через ПП “Бориспіль” авіаційним транспортом з приватною метою. 09 січня 2014р., позивачу поставили діагноз кіста в проекції правого наднирника та правої нирки. По теперішній час проходить лікування в медичних закладах України. Після закінчення терміну законного перебування, територію України не покинув, чим порушив вимоги Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”. З метою оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію в Україну, продовження строків перебування, набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні до компетентних органів - не звертався.
Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджан, ОСОБА_3 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 11 лютого 2024 року.
Також, 15 січня 2024р., ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області прийняло рішення № 8010110100012342 про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджан, ОСОБА_4 строком на 3 роки.
16 січня 2024р., ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області прийнято доручення №8010.8.2.2-2307/80.4-24 на виконання рішення про заборону в`їзду в Україну терміном на 3 (три) роки, яке направлено до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Термін контролю доручення до 15.01.2027р.
Позивач, не погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача про заборону в`їзду в Україну, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся із цим позовом до суду.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також порядок виїзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначає та встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”.
Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною першою статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого виїзду в Україну;
якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
Частиною третьою статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі-Інструкція).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:
дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з абзацами першим - четвертим пункту 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.
Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.
Встановлена частиною другою статті 26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.
З огляду на конструкцію правової норми, закріпленої у частині другій статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.
Водночас статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у разі прийняття рішення про примусове повернення.
За цих обставин суд зазначає, що під час прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися тими підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 264/4077/17, від 18 липня 2019 року у справі № 229/176/17, від 18 червня 2020 року у справі № 758/13408/18.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, зокрема перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, що відбулося у межах спірних правовідносин та не заперечується жодною зі сторін у справі.
Тож рішення відповідача від 15.01.2024р. № 8010130100014826 про примусове повернення до країни походження громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , позивач не оспорює, оскільки погоджується з тим.
Водночас судом під час розгляду справи не виявлено обставин, які б забороняли примусове повернення позивача з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за частиною другою статті 203 КУпАП, позивач добровільно сплатив суму штрафу у розмірі 3400,00 грн, що підтверджується квитанцією № 16455068 від 16 січня 2024 року.
Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, передбачених статтею 13 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, в матеріалах справи відсутні. Жодної з таких обставин відповідач ні у спірному рішенні, ні у відзиві на позовну заяву не навів.
Суд наголошує, що порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, оскільки, як вже зазначено вище, достатніх підстав для застосування до позивача такої заборони, передбачених статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідачем не наведено, а судом під час розгляду справи не встановлено.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що встановлена частиною другою статті 26 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, однак відзначає, що такі дискреційні повноваження повинні реалізуватися відповідачем з урахуванням положень статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою визначено чіткий перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, утім, жодної із яких у розглядуваній ситуації з позивачем відповідач не навів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду, від 20 вересня 2022 року у справі № 755/7030/21, яку суд ураховує на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.
Так, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження зазначених в оскаржуваному рішенні підстав для заборони в`їзду позивачу в Україну, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області №8010110100012342 від 15 січня 2024 про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , строком на 3 роки.
При цьому, оскільки рішення від 15 січня 2024 року про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 слугувало підставою для надання Головному центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України доручення від 16 січня 2024 року № 8010.8.2.2-2307/80.4-24 про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 із терміном контрою до 15 січня 2027 року, таке доручення також є протиправним.
Суд також застосовує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Частиною 1 статті 6 КАС України, передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно приписів частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною 1 статті 77 КАС України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, дії якого оскаржуються, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності вчинених дій та не спростовано доводи позивача в цій частині.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 968,96 грн. згідно платіжної інструкції від 03.04.2025р. №0.0.4287526685.1.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області №8010110100012342 від 15 січня 2024 про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 , строком на 3 роки.
3. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області вчинити дії щодо направлення письмового повідомлення до Адміністрації Державної прикордонної служби України про скасування рішення №8010110100012342 від 15 січня 2024 про заборону на в`їзд в Україну строком на 3 роки громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 .
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області судовий збір у сумі 968,96 (дев`ятсот шістдесят вісім гривень, 96 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.