Справа № 165/1417/25 	Головуючий у 1 інстанції: Антіпова Т. А. 	
Провадження № 22-ц/802/440/26  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О. І.,
секретар Русинчук М.М.,
з участю: представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку  цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 подану її представником ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року в складі судді Антіпової Т. А., 
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що з відповідачем по справі ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2014 року. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через різні погляди на шлюб та сімейне життя між ним та відповідачем втрачене почуття взаєморозуміння та любові, фактично шлюбних відносин сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть, окремо проживають з 09 грудня 2024 року. Отже, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, сім`я існує лише формально, рішення про розірвання шлюбу є остаточним. Окрім цього, стверджує про те, шо сторонами було здійснено всі можливі спроби для примирення та збереження сім`ї, а тому наполягає на тому, щоб судом не призначався строк для примирення подружжя. Враховуючи вищевикладене, просив суд розірвати шлюб, укладений 24.10.2014 року між ним – ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 1604.
20 червня 2025 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву про встановлення режиму окремого проживання подружжя, зазначивши, що на даний момент у Литві між сторонами триває процес медіації, спрямований на досягнення порозуміння та відновлення подружніх стосунків. На переконання ОСОБА_3 , встановлення режиму окремого проживання між сторонами з однієї сторони, дозволить зберегти сім`ю, а з іншої - надасть ОСОБА_2 свободу дій та час для прийняття зваженого рішення: чи дійсно він хоче розірвати шлюб. Враховуючи теперішні проблеми у стосунках сторін, у їх спільних інтересах було б доцільно встановити режим окремого проживання для того, щоб остаточно визначитися з подальшою необхідністю зберегти шлюб та відновити шлюбні відносини. Починаючи з 2022 року сторони не проживають на території України, вони є резидентами Литовської Республіки. Чоловік має підтверджений щомісячний дохід, згідно з офіційними даними Вільнюського відділення Управління фонду державного соціального страхування. Позивач за зустрічним позовом разом із малолітньою дитиною має тимчасове місце проживання у Литві. Пережиті труднощі в сім`ї стали своєрідним випробування для родини. Відстань, щоденні турботи, хвилювання за дитину та невизначеність, - усе це вплинуло на стосунки сторін. Втім, вона ( ОСОБА_3 ) переконана в тому, що це був лише важкий період в їх стосунках, а не завершення їхнього шлюбу, та наразі вона має можливість і глибоке бажання зміцнювати родину, бути присутньою поруч, шукати компроміси, працювати над взаєминами й розвивати їхню сім`ю, задля спільного майбутнього. Переконана в тому, що чоловік проявив імпульсивність, звернувшись до суду з позовом про розірвання шлюбу, та вважає, що цей порив пов`язаний із миттєвою захопленістю, а тому, невдовзі минеться.
Метою зустрічної позовної заяви вважає «взяття паузи» та визначення подальших орієнтирів в їхніх з чоловіком відносинах з урахуванням спільних інтересів та інтересів дитини.
З огляду на викладене просить встановити режим окремого проживання подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем міста Рожище, Рожищенського району, Волинської області, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою міста Нововолинськ, Волинської області, зареєстрований 24 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1604 - розірвано.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968 гривень 96 копійок.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання подружжя, - залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову про розірвання шлюбу відмовити, а зустрічний позов про встановлення режиму окремого проживання подружжя задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов про розірвання шлюбу, фактично обмежився доводами позивача щодо небажання продовжувати шлюбні відносини. Суд не дослідив реальні причини конфлікту між сторонами, не з`ясував глибину та характер розбіжностей, не надав оцінки обставинам проведення медіації між сторонами за кордоном, не встановив, чи були вичерпані можливості для примирення. В матеріалах справи відсутні докази того, що шлюб остаточно втратив соціальну та сімейну функцію.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про встановлення режиму окремого проживання подружжя, суд неправильно застосував норми матеріального права. Стаття 119 Сімейного кодексу України передбачає можливість встановлення такого режиму у разі неможливості або небажання одного з подружжя проживати спільно. Факт окремого проживання сторін з грудня 2024 року встановлений самим судом та не заперечувався сторонами. Отже, одна з обов`язкових умов для застосування інституту сепарації є наявною.
Суд безпідставно ототожнив режим окремого проживання з наданням строку для примирення, хоча ці правові інститути мають різну природу та різні правові наслідки. Встановлення режиму окремого проживання не припиняє шлюбу, а лише врегульовує правовий статус подружжя в умовах фактичної роздільності проживання. Такий режим міг би сприяти стабілізації правового становища сторін та збереженню сім`ї без її формального припинення.
Вважає, що суд не надав належної оцінки доводам апелянта щодо бажання зберегти сім`ю, працювати над відносинами та відновити подружнє життя. Сам факт небажання одного з подружжя продовжувати шлюб не може автоматично свідчити про неможливість його збереження без комплексної оцінки всіх обставин 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 заперечує доводи представника відповідача, просить рішення суду залишити без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції належним чином встановив, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, ОСОБА_2 , у зв`язку з чим дійшов правомірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Доводи апелянта про те, що суд нібито не дослідив причини конфлікту між сторонами, глибину та характер їхніх розбіжностей, а також не встановив можливість примирення подружжя, є оціночними та спрямовані виключно на переоцінку встановлених судом обставин.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Судом першої інстанцій встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 24 жовтня 2014 року, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №1604.
За час перебування в зареєстрованому шлюбі у сторін народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Окрім цього, судом встановлено, що обидві сторони є резидентами Литовської Республіки.
Позивач ОСОБА_2 має підтверджений щомісячний дохід згідно з офіційними даними Вільнюського відділення Управління фонду державного соціального страхування за період з 01.10.2024 по 31.03.2025.
Відповідач ОСОБА_3 , разом із малолітньою дитиною ОСОБА_6 мають тимчасове місце проживання у Литовській Республіці, що підтверджується посвідкою на проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , № НОМЕР_2 від 31.08.2022 (місце видачі посвідки – Вільнюс), та посвідкою на проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № НОМЕР_3 від 08.09.2022 (місце видачі посвідки – Вільнюс).
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сімейне життя подружжя не склалося, шлюбні відносини між сторонами припинено, кожен з них проживає окремо, спільного бюджету та домашнього господарства не ведуть, сім`я існує формально, тому суд дійшов висновку, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.
Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частинами другою, третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя визначено статтею 112 СК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Встановивши, що сторони тривалий час проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують подружні стосунки, позивач не бажає продовжувати шлюбні стосунки з відповідачкою, і за його твердженням, в кожного з подружжя вже давно влаштоване особисте життя, існують інші стосунки, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу сторін, так як подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а примушування його до шлюбу з відповідачкою буде суперечити принципу добровільності шлюбу та порушуватиме принцип вільності особи у своїй гідності та правах, встановлений ст. 21 Конституції України, тобто буде суперечити інтересам позивача.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного не застосування положення статті 119 СК України колегія суддів відхиляє у зв`язку з таким.
Інститут встановлення режиму окремого проживання подружжя врегульовано статтями 119, 120 СК України.
Згідно із частиною першою статті 119 СК України суд може постановити рішення про встановлення режиму окремого проживання подружжя за заявою подружжя або позовом одного з них, передумовою встановлення такого режиму є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.
Режим окремого проживання подружжя має строковий характер. Відповідно до частини другої статті 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.
На відміну від розірвання шлюбу, встановлений судом режим окремого проживання подружжя може бути припинений, у тому числі, у разі поновлення сімейних відносин, зважаючи на припинення причин, які зумовили неможливість або небажання одного з подружжя чи обох з подружжя проживати спільно або зміну ставлення до них з боку подружжя.
У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.
Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим.
Урахувавши вимоги позивача про розірвання шлюбу та небажання його зберігати, місцевий суд обгрунтовано зазначив про відсутність підстав для застосування положень статті 119 СК України та правильно ухвалив про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.
Відповідачкою під час розгляду справи судом не було надано доказів, що позивач не бажає розірвання шлюбу та має намір відновити з нею шлюбні стосунки.
Посилання представника відповідачки у апеляційній скарзі на те, що суд не врахував, що у подружжя є малолітня дочка, тому розірвання шлюбу буде суперечити принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, колегія суддів вважає безпідставними, так як наявність у подружжя дитини не є беззаперечною підставою для збереження шлюбних стосунків, які подружжя не підтримує протягом тривалого часу. При цьому, розірвання шлюбу не позбавляє права батьків виконувати свої батьківські обов`язки та не є перешкодою для спілкування з дітьми. 
Доводи апеляційної скарги, що встановлення режиму окремого проживання могло б сприяти стабілізації правового становища сторін та збереженню сім`ї без її формального припинення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивач заперечує проти примирення з відповідачкою, не бажає збереження сім`ї, розгляд справи судом тривав 10 місяців і доказів примирення сторін відповідачкою надано не було.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не надано належної оцінки доводам щодо бажання зберегти сім`ю, працювати над відносинами та відновити подружнє життя, не є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні первісного позову, так як ні відповідачем ні її представником не подано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про намір відповідачки зберегти шлюб з позивачем, а також про його бажання встановити режим окремого проживання, що у подальшому призведе до відновлення шлюбних стосунків.
Посилаючись в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, заявник не вказує, які ж саме обстаивни судом не встановлено.
Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.
Вирішуючи спір, суд з`ясував причини фактичного припинення шлюбу та навів у рішенні мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи представника відповідачки зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права
Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 подану її представником ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, встановлених ч.2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: