ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
11.03.2026	Справа № 910/15662/25	
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко»
до 1. Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс»
про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном

Представники сторін:
від позивача: Книш М.В.;
від відповідача 1: Кручко О.М.;
від відповідача 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
16.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» із вимогами до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс», у якій позивач просить суд:
- визнати недійсним Договір про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (Установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» (Управитель), за яким Установник управління передав Управителеві майно: - громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» на праві приватної власності, та застосувати наслідки недійсності вказаного правочину;
- зобов`язати Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» припинити дії, які порушують права володіння, користування та розпорядження (крім права відчуження), належні Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» як власнику майна: - громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником об`єкта нерухомого майна: р.н.: 1713407153101, громадський будинок загальною площею 205,7 кв.м. за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава, буд. 5А.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023, провадження №1-кс/761/18968/2023, справа №761/29074/23 накладено арешт на вказане майно позивача. При цьому в ухвалі не зазначено про заборону чи обмеження права розпоряджатися та/або користуватися майном, а лише про тимчасове позбавлення права на відчуження арештованого майна.
Протягом травня 2025 року відповідачем-1 через електронну систему закупівель Prozorro оголошено низку процедур відкритих торгів з особливостями на закупівлю послуг з управління активами, в тому числі й щодо вищевказаного об`єкту нерухомого майна. 
04.09.2025 за результатами процедури закупівель укладено відповідний договір про управління активами (майном), сторонами яких є відповідачі.
Однак, як зазначає позивач, під час проведення вказаних процедур закупівель допущено низку порушень вимог законодавства, відтак оскаржуваний договір управління активами (майном) від 04.09.2025 порушує його право мирно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, за обставин відсутності законності у втручанні держави у права користування та розпорядження позивачем своєю власністю та в умовах обмеження ухвалою лише права на відчуження такого майна, та призводять до незаконного заволодіння таким майном відповідачем-2 що свідчить про те, що оскаржувані правочини порушують публічний порядок, а відтак є нікчемними.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2025 відкрито провадження у справі №910/15662/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.01.2026, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
07.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що ним з дотриманням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», Кримінального процесуального кодексу України та Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» було передано в управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» належне позивачу майно.
12.01.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.
14.01.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.
14.01.2026 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду у підготовчому засіданні 16.01.2026.
У підготовчому засіданні 16.01.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 04.02.2026.
03.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.
03.02.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові письмові пояснення та відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 04.02.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 11.02.2026.
06.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 11.02.2026 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.03.2026.
У судове засідання 11.03.2026 з`явились представники позивача та відповідача 1, надали усні пояснення по справі, відповідно до яких позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а відповідач 1 проти задоволення позову заперечив.
Представник відповідача 2 у судове засідання 11.03.2026 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином шляхом отримання ухвали суду в своєму електронному кабінеті.
Відповідач 2 не скористався своїм право на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У судовому засіданні 11.03.2026 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» є власником громадського будинку, загальною площею 205,7 кв.м., який знаходиться за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава, буд. 5А.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 клопотання прокурора задоволено у повному обсязі та накладено арешт на майно, зокрема, і належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко».
04.09.2025 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (Установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» (управитель) укладено Договір про управління активами (майном), відповідно до якого вказане належне майно позивача було передане в управління відповідача 2.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що аналіз електронної системи закупівель свідчить про те, що відповідачем 1 не проводилось визначення суб`єкта оціночної діяльності за результатами конкурсу в порядку, встановленому законодавством про державні (публічні) закупівлі. Крім того, позивач вказує, що відповідачами було пропущено встановлений Законом України «Про публічні закупівлі» строк для укладення договору про управління активами.
Позивач також зазначив, що відповідач 1 у всіх вищевказаних процедурах закупівель визначив предмет закупівель «за кодом ДК 021:2015 99999999-9. Не відображене в інших розділах», що є некоректним, оскільки, предмет цих закупівель відображено в інших розділах, зокрема, «за кодом ДК 021:2015 70330000-3 Послуги з управління нерухомістю, надавані на платній основі чи на договірних засадах».
Крім того, як вказує позивач, після набрання чинності Законом № 4503-ІХ АРМА зобов`язане було провести ідентифікацію активів переданих йому в управління до набрання чинності цим Законом, які станом на день набрання чинності цим Законом не передані в управління управителям, в ході якої з`ясувати, зокрема, чи щодо арештованих активів встановлено заборону розпоряджатися та користуватися такими активами. І лише у разі якщо за результатами ідентифікації активу буде встановлено, що управління ним з дотриманням вимог Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» є можливим, АРМА забезпечує оголошення відбору управителя відповідним активом.
Однак, таких дій відповідач 1 не вчинив.
Позивач вказує, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі», договір про закупівлю є нікчемним у разі укладення договору з порушенням строків, передбачених частинами п`ятою і шостою статті 33 та частиною сьомою статті 40 цього Закону, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 цього Закону.
Аналогічно, згідно підпункту 4 пункту 21 Особливостей, договір про закупівлю є нікчемним у разі укладення договору з порушенням строків, передбачених абзацами третім та четвертим пункту 49 цих особливостей, крім випадків зупинення перебігу строків у зв`язку з розглядом скарги органом оскарження відповідно до статті 18 Закону з урахуванням цих особливостей.
Крім того, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі», договір про закупівлю є нікчемним у разі якщо назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником не відповідає товарам, роботам чи послугам, що фактично закуплені замовником.
Аналогічно, згідно підпункту 5 пункту 21 Особливостей, договір про закупівлю є нікчемним у разі коли назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником не відповідає товарам, роботам чи послугам, що фактично закуплені замовником.
Позивач зазначає, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 було накладено арешт на майно позивача, що вказує на те, що ухвалою суду не було встановлено заборони на користування та розпорядження вказаним майном, у зв`язку з чим передача прав на вищевказане майно до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» шляхом укладення оскаржуваного договору управління активами (майном) від 04.09.2025 здійснена за межами повноважень АРМА та з порушенням прав позивача, що вказує на те, що такий правочин спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та незаконне заволодіння майном юридичних осіб, що свідчить про те, що вони порушують публічний порядок. Отже, оскаржуваний договір управління активами (майном) від 04.09.2025 є нікчемним правочином в силу положень частин 1,2 статті 228 Цивільного кодексу України.
Також, оскільки, на думку позивача, договір про управління між відповідачами був укладений з порушенням строків, які встановлені Законом України «Про публічні закупівлі», а також беручи до уваги ті обставини, що назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником не відповідає товарам, роботам чи послугам, що фактично закуплені замовником, то договір є нікчемним, у зв`язку з чим позивач у позовній заяві просив суд:
1) визнати недійсним Договір про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладений між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (Установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» (Управитель), за яким Установник управління передав Управителеві майно: - громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола Вячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» на праві приватної власності, та застосувати наслідки недійсності вказаного правочину.
2) зобов`язати Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» припинити дії, які порушують права володіння, користування та розпорядження (крім права відчуження), належні Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» як власнику майна: - громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола Вячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101.
14.01.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просить суд:
1) застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - Договору про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладеного між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (Установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» (Управитель), за яким Установник управління передав Управителеві майно - громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» на праві приватної власності, шляхом стягнення з Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та з Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» збитків у розмірі 48556,20 грн солідарно;
2) усунути перешкоди у здійсненні Товариством з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» як власником майна права користування та розпоряджання своїм майном шляхом заборонити Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів та Товариству з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» здійснювати заходи з управління активом: - громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко» на праві приватної власності, як майном, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023, провадження №1-кс/761/18968/2023, справа №761/29074/23.
Як пояснив позивач, збитки, понесені позивачем за листопад 2025 року внаслідок укладення відповідачами Договору про управління активами (майном) від 04.09.2025, становлять 48556,20 гривень, що підлягали сплаті позивачеві в якості основної та змінної частини орендної плати за здачу приміщень по вул. Чорновола В`ячеслава, 5а у м. Полтава в оренду зокрема ТОВ «ЗАВ-ПОЛТАВА» згідно з Договором оренди майна №3/ЗМ від 29.04.2024.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач 1 вказав, що ним з дотриманням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», Кримінального процесуального кодексу України та Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» було передано в управління Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» належне позивачу майно.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на такі обставини.
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.
У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., наприклад, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Правові та організаційні засади функціонування Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів визначає Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» Національне агентство є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері виявлення та розшуку активів, на які може бути накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, та/ або з управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковано у кримінальному провадженні чи стягнено за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
За змістом пунктів 1, 4 частини першої статті 1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» активи - кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнені за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Управління активами - діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості - збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Керуючись частиною першою статті 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.
Як встановив суд, 16.08.2023 Шевченківським районним судом міста Києва постановлено ухвалу у справі №761/29074/23, відповідно до якої накладено арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко», зокрема на громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., який розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбашева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101.
02.10.2023 Офісом Генерального прокурора на адресу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів надіслано ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23, якою визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству для здійснення заходів з управління ними, зокрема, об`єкти нерухомого майна, які на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко», а саме на громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., який розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбашева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101.
Зі змісту згаданої ухвали вбачається, що прокурор Офісу Генерального прокурора звернувся із клопотанням про передачу арештованого майна Національному агентству для здійснення заходів з управління ним у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 111-1, частиною першою статті 111-2, частиною третьою статті 258-5 Кримінального кодексу України.
Клопотання обґрунтоване тим, що чинний генерал-полковник зс рф, який є керівником Федеральної бюджетної установи «Федеральне управління з безпечного зберігання та знищення хімічної зброї при Міністерстві промисловості та торгівлі рф», з метою легалізації грошових коштів, отриманих незаконним шляхом під час проходження військової служби у лавах зс рф, придбав низку об`єктів нерухомості на території Полтавської області.
З метою приховування вказаних активів, здійснено їх оформлення на членів власної родини, а саме доньку ОСОБА_1 та зятя ОСОБА_2 , які, як було встановлено, є засновниками та кінцевими бенефіціарними власниками низки підприємств, зокрема, і Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і ко».
Залишаючись бенефіціарними власниками низки підприємств на території України, вказані особи продовжують отримувати дохід від їх діяльності, який у подальшому можуть використати для інвестицій у розвиток бізнесу на території рф та сплати податків до бюджету країни-окупанта.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом передачі відповідних активів в управління в порядку, визначеному цим Законом, або їх реалізації. Управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (абзац перший частини другої цієї статті).
Керуючись статтями 1, 9, 10, 19, 21, 22, 24 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», статтею 100 Кримінального процесуального кодексу України, статтею 6 глави 1 та главою 70 Цивільного кодексу України, між АРМА (Установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» укладено Договір про управління активами (майном) від 04.09.2025 №2266.
Відповідно до пункту 1.1 Договору управління, в порядку та на умовах Договору управління, Установник управління передає Управителю на певний строк, визначений у пункті 1.3 розділу 1 Договору управління, нерухоме майно, визначене у Переліку активів, що передаються в управління, що є невід`ємною частиною Договору в управління, а Управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах Установника управління.
Згідно з додатком до Договору управління в управління Товариству з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» передано актив, а саме громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м, що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбашева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1713407153101 (ринкова вартість 17593500,00 грн).
Підпунктом 14 пункту 4 Положення про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №613 (далі - Положення) визначено, що АРМА відповідно до покладених на нього завдань здійснює заходи, пов`язані з фактичним прийняттям активів в управління за зверненням прокурора або слідчого за вказівкою прокурора, приймає від прокурора активи згідно з актами приймання-передачі, передає за договором управління активи управителеві в управління згідно з актами приймання-передачі.
01.10.2025 складено акти приймання-передачі активів, відповідно до яких АРМА прийнято Активи від прокурора та передано від АРМА до ТОВ «Воєджер Плюс».
У ч. 1 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 10 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до абзацу сьомого частини шостої статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.
Відповідно до частини сьомої статті 100 Кримінального процесуального кодексу України у випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, або до суду під час судового провадження, яке розглядається згідно зі статтями 171-173 Кримінального процесуального кодексу України.
Прокурор у випадку, передбаченому абзацом сьомим частини шостої цієї статті, не пізніше наступного робочого дня з моменту постановлення ухвали слідчого судді, суду надсилає копію цієї ухвали Національному агентству, а також вживає невідкладних заходів щодо передачі цих активів Національному агентству.
Таким чином, передача арештованого майна в управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів відбувається на підставі рішення суду, що свідчить про те, що суд, розглянувши обставини справи, дійшов висновку, що накладений арешт є законним та обґрунтованим, і що арештоване в рамках кримінального провадження майно потребує управління в порядку встановленому Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» для його збереження та подальшого можливого використання для забезпечення виконання рішення суду.
Тобто, арешт активів, які є речовими доказами, а також їх передача в управління Національного агентства на підставі ухвали слідчого судді (суду) є діями, які здійснюються з метою досягнення завдань кримінального провадження.
Ухвала про передачу активів в управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів є визначеним слідчим суддею спеціальним порядком зберігання речових доказів, яким забезпечується виконання ухвали про арешт цих активів.
Таким чином, з постановленням слідчим суддею ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління АРМА, виключно останнє уповноважується здійснювати права володіння, розпорядження та користування щодо цього майна.
Отже, для АРМА такі активи існують виключно в одному правовому режимі - режимі речового доказу, на який накладено арешт у кримінальному провадженні, щодо якого застосовано спеціальний порядок зберігання і відносно якого слідчим суддею встановлені обмеження щодо прав власника на користування, розпорядження, володіння.
В межах виконання вимог статті 129-1 Конституції України, статей 98, 100, 170 Кримінального процесуального кодексу України АРМА зобов`язане забезпечити належне виконання судового рішення.
Суд відхиляє посилання позивача на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023, якою накладено арешт на нерухоме майно позивача, не обмежено правомочності, не зазначено про встановлення заборони чи обмеження права розпоряджатися або користуватися арештованим майном, а відтак, на переконання позивача, зазначена ухвала не встановлює заборони чи обмеження права розпоряджатися або користуватися арештованим майном, є безпідставними.
Як уже було зазначено вище, відповідно до частини першої статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Зі змісту ухвали про накладення арешту не вбачається залишення за власниками майна права розпорядження або користування майном.
Оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 активи передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених статтями 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а частина перша статті 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, то арешт на активи накладений зі всіма видами заборон (користування, розпорядження).
У постанові Верховного Суду від 19.09.2024 у справі №914/2450/22(914/3313/23) суд робить висновок, що Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» визначає єдиною підставою для управління активами накладення на них арешту у кримінальному провадженні (частина перша статті 19 Закону) без конкретизації мети такого арешту.
Тобто, встановлені у частині першій статті 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» обов`язкові умови передачі активів в управління Агентству виникають у будь-якому разі при накладенні на ці активи арешту на підставі самого лише факту його застосування, навіть якщо у відповідному рішенні не конкретизовано виду застосованих заборон (п. 32).
У постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі №826/17153/18 суд робить висновки, що з моменту постановлення слідчим суддею (судом) ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління Національному агентству, виключно останнє є особою, уповноваженою здійснювати володіння, користування та/або розпорядження цим майном, зокрема у відповідності до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» має право на передачу цього майна в управління іншим особам.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 суд зазначив, що активи, на які накладено арешт у кримінальному провадженні та передано в управління АРМА, можуть одночасно перебувати в багатьох різних правових режимах (власність, оренда, застава, тощо). Кожен з таких правових режимів регулюється окремим законом чи положенням закону, які покладають на суб`єктів відповідних правовідносин певні права та обов`язки. Проте, стосовно АРМА таке майно існує виключно в одному правовому режимі - речового доказу, на який накладено арешт у кримінальному провадженні, щодо якого застосовано спеціальний порядок зберігання. Арешт активів, які є речовими доказами та об`єктами ймовірної конфіскації, а також їх передача в управління АРМА на підставі ухвали слідчого судді (суду) є діями, які здійснюються з метою досягнення завдань кримінального провадження. Саме ухвала про арешт активів є тим самим рішенням органу судової влади, яке тимчасово позбавляє власника відповідних прав. З моменту арешту активів їх власник тимчасово позбавлений права визначати їхню долю, самостійно ними користуватися, в тому числі передавати їх в тимчасове володіння чи користування третім особам. Ухвала про передачу активів в управління АРМА є визначеним слідчим суддею спеціальним порядком зберігання речових доказів, яким забезпечується виконання ухвали про арешт цих активів. Таким чином, з постановленням слідчим суддею ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління АРМА, виключно останнє уповноважується здійснювати права володіння, розпорядження та користування щодо цього майна. Тобто, лише АРМА має юридично забезпечену можливість бути в безпосередньому фактичному зв`язку з відповідними речовими доказами, вилучати корисні властивості з цього майна, визначати долю цих активів шляхом, зокрема, їх передачі в управління.
Отже, з огляду на правомочності (володіння, користування та розпорядження), визначені відповідно до положень Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», виключно АРМА є суб`єктом, уповноваженим вилучати корисні властивості з майна, яке є речовим доказом у рамках кримінального провадження та на яке накладено арешт, у спосіб, передбачений законодавством України.
Суд зазначає, що наявність обмежень у користуванні та розпорядженні майном є наслідком прийняття ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 про арешт майна та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 про передачу арештованого майна в управління АРМА.
Навіть якщо припустити, що оспорюваний правочин буде визнано судом недійсним, або суд встановить нікчемність правочину, право позивача на користування та розпорядження майном не буде поновлено, адже сторони за таким правочином хоча і повернуться у початковий стан, однак законна сила ухвали про арешт та ухвали про передачу арештованого майна в управління залишиться незмінною.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами порушення його прав (саме фактом укладення договору про управління майном), за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18.
Що стосується інших доводів позивача про нікчемність Договору управління, суд зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Частиною п`ятою статі 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено випадки, за наявності яких можлива зміна істотних умов договору про закупівлю.
Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 09.11.2023 у справі №160/7811/22, аналізуючи положення частин четвертої, п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», дійшов висновку, що встановлені частиною четвертою статті 41 цього Закону заборони щодо зміни умов договору стосуються заборони на зміну істотних умов договору порівняно зі змістом тендерної документації.
Така заборона не стосується формального викладення певних положень договору в редакції, відмінній від проєкту договору, якщо при цьому не змінюються істотні умови договору, і норми цієї статті не містять заборони на уточнення редакції певних положень проєкту договору, які не є істотними умовами договору у розмінні статті 638 Цивільного кодексу України.
Верховний Суд виснував, що Законом України «Про публічні закупівлі» вимагається, щоб умови договору про закупівлю не відрізнялися від змісту тендерної пропозиції, і його істотні умови не змінювалися після підписання (за винятками, передбаченими у тій же частині п`ятій статті 41).
У цьому зв`язку важливо розуміти, що умови договору про закупівлю не повинні саме сутнісно, змістовно виходити за рамки тендерної пропозиції (за винятком тих випадків, які передбачає Закон України «Про публічні закупівлі»).
Як уже було зазначено, з метою проведення конкурсного відбору управителя арештованими активами, Національне агентство оприлюднило на веб-порталі Уповноваженого органу оголошення щодо проведення процедури закупівлі - відкриті торги з особливостями, номер оголошення: UA-2025-05-19-009020-а, назва предмету закупівлі: «Послуги з управління активами відповідно до ст. 21 Закону № 772-VIII, а саме: громадський будинок (кафе), загальною площею 205,7 кв.м., що розташований за адресою: Полтавська область, м. Полтава, вул. Чорновола В`ячеслава (колишня Куйбишева), буд. 5а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1713407153101, за ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах».
Статтею 21 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено:
1. Оголошення про проведення відкритих торгів безоплатно оприлюднюється в електронній системі закупівель відповідно до статті 10 цього Закону.
2. Оголошення про проведення відкритих торгів повинно містити наступну інформацію: 1) найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код замовника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, його категорія; 2) назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником (у разі поділу на лоти такі відомості повинні зазначатися стосовно кожного лота) та назви відповідних класифікаторів предмета закупівлі і частин предмета закупівлі (лотів) (за наявності); 3) кількість та місце поставки товарів, обсяг і місце виконання робіт чи надання послуг; 4) очікувана вартість предмета закупівлі; 5) строк поставки товарів, виконання робіт, надання послуг; 6) кінцевий строк подання тендерних пропозицій; 7) умови оплати; 8) мова (мови), якою (якими) повинні готуватися тендерні пропозиції; 9) розмір, вид та умови надання забезпечення тендерних пропозицій (якщо замовник вимагає його надати); 10) дата та час розкриття тендерних пропозицій, якщо оголошення про проведення відкритих торгів оприлюднюється відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону; 11) розмір мінімального кроку пониження ціни під час електронного аукціону у межах від 0,5 відсотка до 3 відсотків очікуваної вартості закупівлі або в грошових одиницях; 12) математична формула для розрахунку приведеної ціни (у разі її застосування).
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономіки) від 15.04.2020 №708 затверджено Порядок визначення предмета закупівлі, який встановлює, як замовники повинні класифікувати та описувати свої закупівлі (товари, роботи, послуги) з використанням Єдиного закупівельного словника (ДК 021:2015) для забезпечення прозорості, стандартизації та дотримання вимог законодавства про публічні закупівлі.
Вказаний Порядок встановлює правила визначення замовником предмета закупівлі відповідно до закону України «Про публічні закупівлі» із застосуванням показників цифр основного словника національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» (далі - ЄЗС), затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2025 №1749, а також особливості визначення предмета закупівлі для окремих товарів, робіт і послуг.
ЄЗС призначений замовникам державних закупівель для описування в повідомленнях про запрошення до участі в торгах (тендерах) предмета державних закупівель, а також вітчизняним товаровиробникам і надавачам послуг для пошуку тендерних пропозицій як у межах, так і поза межами України.
Листом Мінекономіки від 03.09.2020 №3304-04/53972-06 «Щодо визначення предмета закупівлі та розміщення інформації про предмет закупівлі в електронній системі закупівель» роз`яснено: «Предмет закупівлі товарів і послуг визначається згідно з пунктами 21 і 34 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» та за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника. Єдиний закупівельний словник базується на системі кодів, що мають ієрархічну структуру і складаються з дев`яти цифр. Код складається з восьми цифр. Предмет закупівлі товарів і послуг згідно з Порядком має визначатися за показником четвертої цифри, тобто за класом. Клас вказують перші чотири цифри (ХХХХ0000-У). Натомість перші три цифри визначають групу. Цифра « 0» при визначенні за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника розміщується 5-8 цифрами коду. У разі якщо цифра « 0» стоїть четвертою цифрою у коді, то значущим є перші три цифри, які означають показник третьої цифри - групу, а не клас. Отже, якщо четвертою цифрою в коді є цифра « 0», то в такому випадку клас в коді відсутній. У разі якщо предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, у електронній системі закупівель технічно реалізована можливість обрання замовником показника « 99999999-9 Не визначено». Отже, код 99999999-9 «Не відображене в інших розділах» в публічних закупівлях використовується для товарів, робіт чи послуг, які не мають чіткого 4- значного коду або стосуються відшкодування витрат, коли їх складно віднести до конкретного розділу.
Враховуючи, що активи, які передаються в управління є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 Не визначено».
Щодо дотримання строків укладення договору, суд зазначає, що відповідно до абзацу 4 пункту 49 Особливостей замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем процедури закупівлі, протягом строку дії його пропозиції, не пізніше ніж через 15 днів з дати прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації та тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. У випадку обґрунтованої необхідності строк для укладення договору може бути продовжений до 60 днів. У разі подання скарги до органу оскарження після оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю перебіг строку для укладення договору про закупівлю зупиняється.
Відповідно до абзацу першого частини сімнадцятої статті 18 Закону України «Про публічні закупівлі» після оприлюднення в електронній системі закупівель скарги електронна система закупівель автоматично призупиняє початок електронного аукціону та не оприлюднює рішення замовника про відміну тендеру чи визнання його таким, що не відбувся, відміну переговорної процедури закупівлі, договір про закупівлю і звіт про результати проведення закупівлі.
Відповідно до абзацу другого частини сімнадцятої статті 18 Закону України «Про публічні закупівлі» замовнику забороняється вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення щодо процедури закупівлі, у тому числі приймати рішення про відміну тендеру чи визнання його таким, що не відбувся, відміну переговорної процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю, крім дій, спрямованих на усунення порушень, зазначених у скарзі.
Крім того, Законом України «Про публічні закупівлі» визначено, що укладення договору про закупівлю під час оскарження забороняється.
06.08.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер плюс» визнано переможцем вказаних процедур закупівель та оприлюднено в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір.
11.08.2025 не погоджуючись з результатами проведених процедур закупівель учасником ТОВ «ЗАВ Полтава» подано скаргу до Антимонопольного комітету України щодо порушення Замовником (Національним агентством) порядку проведення процедури закупівлі.
22.08.2025 Антимонопольним комітетом України прийнято рішення №12965-р/ пк-пз, яким відмовлено ТОВ «ЗАВ Полтава» у задоволенні скарги від 11.08.2025, яке було оприлюднено на сайті «Прозоро» 27.08.2025 о 10:42 год.
04.09.2025, ураховуючи рішення Антимонопольного комітету України, між АРМА та ТОВ «Воєджер Плюс» було укладено Договір управління.
Період оскарження процедури закупівлі до Антимонопольного комітету України не включається до строку, визначеного для укладення договору про закупівлю.
Укладення договору можливе виключно після оприлюднення рішення органу оскарження в електронній системі закупівель, а перебіг строку для укладення договору поновлюється з наступного календарного дня після такого оприлюднення.
Отже, укладення договору у межах сумарного строку, з урахуванням періоду зупинення, не є порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей здійснення закупівель.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Судовий збір покладається на позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні позову (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 226, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Відмовити у позові.
2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 23.03.2026.

Суддя О.М. Спичак