П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/23192/25	

Головуючий в 1 інстанції: Чорнуха Ю.В.
Дата і місце ухвалення: 26.12.2025 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2025 року у справі №522/23192/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24.09.2025р. №5101130100019439 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, прийняте щодо громадянина Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доводам позивача та дійшов помилкового висновку про правомірність оскаржуваного рішення.
У скарзі також вказано, що відповідачем при прийнятті рішення про примусове повернення не враховано наявність у позивача сталих соціальних та сімейних зв`язків на території України, зокрема проживання у фактичних сімейних відносинах та наявність дитини.
Крім того, скаржник зазначає, що відповідач не здійснив належної перевірки обставин, які можуть перешкоджати примусовому поверненню позивача до країни походження, та не врахував можливі наслідки такого повернення для позивача та його сім`ї. 
Також у скарзі зазначено, що оскаржуване рішення порушує право позивача на повагу до приватного та сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку скаржника, відповідачем не було дотримано принципу пропорційності втручання у права особи, а суд першої інстанції безпідставно погодився з правомірністю прийнятого рішення. 
З огляду на викладене представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області заперечує проти її доводів та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що рішення про примусове повернення позивача прийнято у межах наданих повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідач вказує, що під час перевірки встановлено факт перевищення позивачем дозволеного строку перебування на території України, у зв`язку з чим щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та прийнято рішення про примусове повернення.
Також відповідач зазначає, що позивач не звертався до органів ДМС України з метою продовження строку перебування, отримання дозволу на проживання або із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про відсутність наміру врегулювати свій правовий статус законним шляхом.
Крім того, відповідач вказує, що докази наявності у позивача сталих соціальних або сімейних зв`язків на території України у матеріалах справи відсутні, а тому доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.
Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення повторного клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, навіть з урахуванням наданого медичного висновку, оскільки дана справа віднесена до категорії термінових та підлягає розгляду у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Справу розглянуто у порядку письмового провадження у відповідності до п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Республіки Молдова та документований паспортом громадянина Республіки Молдова.
З матеріалів справи вбачається, що під час перевірки працівниками Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області встановлено факт порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Зокрема, відповідно до відомостей Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, встановлено, що при перетині державного кордону України громадянин Республіки Молдова ОСОБА_2 користувався двома паспортними документами громадянина Республіки Молдова.
За результатами перевірки та розрахунку строку перебування іноземця на території України встановлено, що відповідно до розрахунку, здійсненого Державною міграційною службою України 24.09.2025 року, позивач перебував на території України 98 днів протягом контрольного періоду 180 днів, що перевищує дозволений строк перебування 90 днів на 8 днів, у зв`язку з чим відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем правил перебування іноземців на території України.
Після закінчення встановленого строку перебування позивач територію України не залишив, до територіальних органів Державної міграційної служби України із заявами щодо продовження строку перебування, отримання дозволу на імміграцію або оформлення посвідки на тимчасове чи постійне проживання не звертався, заяв про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, не подавав.
У зв`язку із виявленим порушенням 24 вересня 2025 року щодо позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 012349 за ознаками правопорушення, передбаченого частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також винесено постанову ПН МОД 012477 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень, який був сплачений позивачем у той же день.
Крім того, 24 вересня 2025 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято рішення №5101130100019439 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово повернути громадянина Республіки Молдова ОСОБА_2 до країни походження.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду першої інстанції з відповідним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував на території України понад встановлений законодавством строк перебування, не вжив заходів для отримання права на подальше законне перебування на території України та не надав доказів наявності обставин, які перешкоджають його примусовому поверненню до країни походження або третьої країни, у зв`язку з чим дійшов висновку про правомірність прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача та відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, або якщо строк їх тимчасового проживання на території України продовжено в установленому порядку, якщо інше не встановлено законом; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні;.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 указаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Стаття 26 Закону № 3773-VI передбачає підстави та порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства. Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є незгода позивача з рішенням міграційного органу, яким було вирішено повернути його до країни походження або третьої країни, з підстав порушення ним законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України (перевищення встановленого строку перебування на 8 днів).
Судом першої інстанції встановлено та сторонами по справі не спростовано, що позивач прибув в останнє до України у 10.09.2025 році на підставі внутрішнього паспортного документу Республіки Молдова.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150 було передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.
ОСОБА_3 в установлений законодавством строк за межі України не виїхав. Інформація про отримання позивачем посвідки про тимчасове або постійне проживання відсутня.
З урахуванням наведених обставин справи та вимог законодавства колегія суддів вважає правомірними висновки відповідача про те, що позивач перебував на території України з порушенням встановленого законодавством строку перебування.
З огляду на встановлене порушення позивачем строку перебування на території України та відсутність обставин, передбачених ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за наявності яких іноземець чи особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для прийняття відповідачем рішення про примусове повернення відповідно до ст.26 зазначеного Закону.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалюючи спірне рішення від 24.09.2025 №5101130100019439 про примусове повернення громадянина Республіки Молдова ОСОБА_4 , Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяло в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством.
Посилання апелянта на наявність у нього сталих соціальних та сімейних зв`язків на території України, зокрема проживання у фактичних сімейних відносинах та наявність дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин позивачем до матеріалів справи не надано.
Оцінюючи доводи апелянта щодо порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів виходить з того, що втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя має бути законним, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві.
У даному випадку оскаржуване рішення прийнято на підставі закону, переслідує легітимну мету забезпечення дотримання міграційного законодавства та контролю за перебуванням іноземців на території України. При цьому позивачем не доведено існування обставин, які б свідчили про непропорційність застосованого заходу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що втручання у права позивача є пропорційним та не порушує вимоги статті 8 Конвенції.
Крім того, позивач не звертався до органів Державної міграційної служби України із заявами щодо продовження строку перебування на території України, отримання дозволу на імміграцію або оформлення посвідки на тимчасове чи постійне проживання.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук