КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/3121/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),
суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Головко Ю. Г.
від 28 серпня 2025 року
у цивільній справі № 757/10432/25-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_1 
до Державної казначейської служби України
про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року позивач звернулась в суд з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь 20 000 грн компенсації моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19.12.2023 у справі № 243/4499/23 було стягнуто з Державного бюджету України 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. Після видачі виконавчого листа у справі позивач надіслала його до Державної казначейської служби України, у відповідь на свої звернення, отримала повідомлення, у якому вказано про відсутність коштів на зазначену мету та про наявність певної черги. Вказувала, що тримісячний строк, визначений ч. 4 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і пунктом 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, для перерахування коштів стягувачу був порушений відповідачем 03.10.2024 (виконавчий лист взятий на облік 03.07.2024). 
Стверджувала, що тривале невиконання судового рішення відповідачем завдає їй моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї, зокрема, змінився звичайний ритм життя позивача; вона була змушена готувати звернення до відповідача та до суду; позивач не могла отримати присуджені їй судом грошові кошти та розпорядитися ними; тривале невиконання судового рішення викликало моральні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, які присуджені судом, у зв`язку з чим позивач вказує, що могла б витратити зазначений час на догляд за своєю сім`єю, що негативно позначилося на її психічному стані та змушує її нервувати і переживати.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року позов залишено без задоволення.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування актуальних висновків Верховного Суду щодо відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 21.02.2023 у справі № 500/5748/21, згідно з якою відсутність у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів не може слугувати підставою для невиконання судового рішення. Звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 750/1591/18-ц закріплено принцип, за яким право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Апелянт наголошує, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом без необхідності надання додаткових підтверджень. Вказує на системне порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки тривале невиконання рішення щодо її соціальних виплат (497 днів) робить доступ до суду ілюзорним. Стверджує, що психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Підкреслює, що згідно з практикою ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України», моральна шкода може бути присуджена навіть без представлення жодного документа на підтвердження обсягу страждань, оскільки факт порушення з боку держави є самодостатнім джерелом шкоди.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 28.08.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету та на електронну пошту позивача і до електронного кабінету відповідача (а.с. 149-151). 
Судом встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року у справі № 243/4499/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16.04.2024, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління Пенсійного фонду України Донецької області.
ОСОБА_1 звернулась до Державної казначейської служби України із заявою про примусове виконання рішення від 15.05.2024 б/н, зареєстрованого 20.05.2024 за вх. № М-11-1576, до якого долучила виконавчий лист, виданий 07.05.2024 Слов`янським міськрайонним судом Донецької області у справі № 243/4499/23.
У ході опрацювання документів Казначейством встановлено, що рішення суду у справі № 243/4499/23 прийняте відповідно до статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України метою відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу державної влади. Оскільки заподіювачем шкоди у справі № 243/4499/23 є Управління Пенсійного фонду України Донецької області, то на виконання вимог пункту 36 Порядку № 845, листом від 21.05.2024 № 5-08-08/11073 подані стягувачем документи скеровано Казначейством до органу Казначейства за місцем розташування заподіювача шкоди, про що поінформовано стягувача. Після здійснення органом Казначейства заходів, передбачених пунктами 36-37 Порядку № 845, та направлення листом Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області від 05.06.2024 № 04-15-08/2161 копій документів у справі № 243/4499/23, виконавчий лист з 03.07.2024 обліковується в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань, втрати немайнового характеру або погіршення стану здоров`я. Встановивши, що причиною тривалого невиконання попереднього судового рішення була об`єктивна відсутність відповідних бюджетних асигнувань та черговість виконання виконавчих документів Державною казначейською службою, суд не встановив у діях відповідача складу цивільного правопорушення, зокрема вини. Суд дійшов висновку, що саме по собі тривале очікування на виконання рішення суду не є автоматичною підставою для грошової компенсації без доведення позивачем глибини її душевних страждань та їх інтенсивності. Крім того, суд виходив із того, що заявлений розмір відшкодування у сумі 20 000 грн є необґрунтованим та не підтвердженим жодними розрахунками чи фактичними даними.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органів державної влади.
Статтями 1173 та 1174 ЦК України встановлено, що така шкода відшкодовується державою незалежно від вини органу чи посадової особи. Колегія зауважує, що у справах даної категорії стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення через специфічні експертизи чи медичні висновки. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення, проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами у реалізації своїх прав, можуть зазнати страждань і тривоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3.07.2019 у справі № 750/1591/18-ц підтвердила, що право на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення презюмується. Це означає, що сам факт тривалої бездіяльності держави щодо виплати присуджених коштів є самодостатньою підставою для констатації моральних втрат позивача.
Посилання суду першої інстанції на брак коштів як на підставу для відмови є юридично помилковим. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 у справі № 500/5748/21 підкреслив, що обов`язок виконання судового рішення є безумовним, а відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення держави від відповідальності. 
Недотримання державою свого зобов`язання протягом 497 днів неминуче викликає у особи почуття розпачу, що становить порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до неї.
Щодо суб`єкта відповідальності, колегія враховує висновок Верховного Суду у постанові від 14.09.2022 у справі № 415/1009/21, згідно з яким боржником у зобов`язанні зі сплати коштів бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, а тому кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню саме з Державного бюджету України. Резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про конкретні рахунки чи назви установ Казначейства як платників, оскільки держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи влади у межах їхньої компетенції.
Визначаючи розмір відшкодування, колегія суддів керується статтями 23, 1167 ЦК України та виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Колегія бере до уваги, що цей спір є вже третім етапом у ланцюгу судового захисту прав апелянта, де первинне право на перерахунок та початкове відшкодування вже були предметом розгляду. Оскільки предметом даного розгляду є вторинне порушення - затримка виконання вже присудженої компенсації - інтенсивність моральних страждань є об`єктивно нижчою, ніж при втраті основного доходу. Сума у 20 000 грн є надмірною та може призвести до безпідставного збагачення, що суперечить природі інституту моральної шкоди як засобу сатисфакції. Колегія приходить до висновку, що сума у 3 000 грн є справедливою та достатньою компенсацією за 497 днів очікування, що відповідає принципу пропорційності та узгоджується із практикою Верховного Суду у подібних справах, зокрема у справі № 500/5748/21, де при тривалому невиконанні рішення щодо соціальних виплат судом було визначено подібний розмір відшкодування. Стягнення більшої суми призвело б до порушення балансу між інтересами особи та можливостями державного бюджету, враховуючи похідний характер теперішніх вимог.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди, не урахувавши презумпцію моральних страждань та обов`язковість виконання судових рішень незалежно від наявності коштів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 3 000 (три тисячі) грн 00 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов