ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 березня 2026 року справа №200/5859/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 р. у справі № 200/5859/25 (головуючий І інстанції Кошкош О.О.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
Адвокат Трофімчук Віталій Вікторович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягає у залишенні без розгляду у встановленому законом порядку заяви про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, поданої 20.06.2025;
- зобов`язати відповідача розглянути відповідно до Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постанову Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, заяву про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, подану 20.06.2025, та надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 12 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 по справі №200/5859/25 задоволено частково позов, а саме суд:
Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 20.06.2025 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”.
Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) розглянути відповідно до Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постанову Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, заяву ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 20 червня 2025 року про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з прийняттям відповідного рішення.
В задоволені решти позовних вимог відмовив.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.
Рішення суду набрало законної сили 20.12.2025.
Виконавчий лист виданий 06.01.2026.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2026 встановлено судовий контроль за виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року по справі № 200/5859/25, а саме суд: зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 у тримісячний строк з дня отримання ухвали суду подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року по справі № 200/5859/25.
26.01.2026 представником позивача до суду першої інстанції подано заяву в порядку ст. 383 КАС України, в якій останній просив: 
-визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо виконання рішення суду від 19.11.2025 у справі № 200/5859/25; 
-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомити ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви від 20.06.2025 про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації шляхом направлення довідки за формою згідно додатку 6 до Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16.05.2024 № 560, (у випадку надання відстрочки) або письмового повідомлення за формою згідно додатку 7 до зазначеного Порядку (у випадку відмови у наданні відстрочки).
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 року залишено без задоволення заяву представника позивача про визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо виконання рішення суду від 19.11.2025 по справі № 200/5859/25.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, прийняти нове рішення яким задовольнити заяву.
В обґрунтування скарги зазначив, що суд зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Порядку № 560 розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.06.2025 з прийняттям відповідного рішення.
До теперішнього часу ІНФОРМАЦІЯ_3 попри наявність судового рішення, що набрало законну силу, не повідомив ОСОБА_1 про ухвалене за його заявою рішення.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2026 ІНФОРМАЦІЯ_3 зобов`язано у тримісячний строк подати звіт про виконання рішення суду від 19.11.2025 у справі № 200/5859/25.
У відповідь на адвокатські запити (вих № 645 від 25.12.2025, вих № 01 від 03.01.2026) ІНФОРМАЦІЯ_3 надав листа (вих № 06/24 від 05.01.2026), згідно якого за результатами розгляду заяви прийнято рішення про відмову у наданні відстрочки.
ІНФОРМАЦІЯ_3 не повідомив дату прийняття рішення, не направив ОСОБА_1 письмове повідомлення із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 до Порядку № 560.
ІНФОРМАЦІЯ_3 не надав копію письмового повідомлення і на адвокатський запит (вих № 09 від 05.01.2026).
Таким чином, не повідомивши ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви від 20.06.2025 з наданням або довідки за формою згідно додатку 6 до Порядку № 560, або письмового повідомлення за формою згідно додаток 7 до Порядку № 560, ІНФОРМАЦІЯ_3 допустив протиправну бездіяльність щодо виконання рішення суду, що набрало законної сили.
Норми процесуального закону не містять заборони подачі заяви у порядку статті 383 КАС України за наявності судового рішення про зобов`язання відповідача подати звіт.
Суд не прийняв до уваги, що відповідач по суті вважає, що він вже виконав рішення суду, тобто будь-яких додаткових заходів, у т.ч. щодо направлення позивачу письмового повідомлення за формою згідно додаток 7 до Порядку № 560, вживати не планує. 
Листом від 05.01.2026 відповідач повідомив представника позивача у який саме спосіб він виконав рішення суду, фактично відмовившись направити позивачу повідомлення за формою згідно додаток 7 до Порядку № 560 (як того вимагало рішення суду).
Бездіяльність Відповідача полягає не у невиконанні судового рішення взагалі, а у невиконанні його у спосіб, визначений рішенням суду. 
Таким чином, бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо виконання рішення суду від 19.11.2025 у справі № 200/5859/25 порушує права та інтереси Позивача, а відтак – підлягає визнанню протиправною із зобов`язанням Відповідача вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, шляхом направлення ОСОБА_1 довідки за формою згідно додатку 6 до Порядку № 560 (у випадку надання відстрочки) або письмового повідомлення за формою згідно додатку 7 до Порядку № 560 (у випадку відмови у наданні відстрочки).
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Залишаючи без задоволення заяву позивача суд першої інстанції виходив з того, що на даний час судовий контроль за виконанням рішення суду від 19.11.2025 по справі № 200/5859/25 встановлено за результатом розгляду відповідної заяви позивача та строк для подання звіту відповідачем ще не сплив. А отже, питання належності або неналежності виконання судового рішення може бути вирішено виключно після подання та оцінки судом відповідного звіту відповідача. Таким чином, подана представником позивача заява про визнання протиправним рішення, дій чи бездіяльність відповідача фактично дублює механізм судового контролю, передбачений статтею 382 КАС України, та є передчасною.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).
Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19 лютого 2009 року).
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За положенням статті 381-1 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Колегія суддів зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Згідно частини 1-3, 5-6 статті 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає.
Ухвала суду про задоволення заяви та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є остаточною і оскарженню не підлягає. Заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1 статті 382-3 цього Кодексу.
За приписами частин 1 та 2 статті 382-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає звіт суб`єкта владних повноважень про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду питання, не перешкоджає судовому розгляду.
За частиною 1-3 статті 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини 5 статті 382-1 цього Кодексу.
Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо суб`єктом владних повноважень не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються ним для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення.
Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 382-2 цього Кодексу.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд накладає на керівника суб`єкта владних повноважень штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також додатково може встановити новий строк подання звіту відповідно до частини третьої статті 382-1 цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення.
Згідно з частинами 1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Згідно з частиною 6 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Способи безпосереднього судового контролю за виконанням рішення суду визначені статтями 382, 383 КАС України та різняться залежно від стану виконання такого рішення.
Системний аналіз вищезазначених норм права свідчить, що судовий контроль є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.
У постановах від 17.04.2019 (справа №355/1648/15-а), від 12.05.2020 (справа №815/2252/16), від 16.12.2021 (справа №170/167/17) Верховний Суд дійшов наступних висновків:
«…зазначені вище правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.».
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норм КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Європейський Суд з прав людини звертає увагу на те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії». Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини»).
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016, виконавче провадження - завершальна стадія судового провадження, а примусове виконання судових рішень - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, забезпечується, у першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.
Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиконання рішення суду, позивач звернувся з заявою в порядку 383 КАС України.
Матеріали справи свідчать, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 по справі №200/5859/25, зокрема, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) розглянути відповідно до Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постанову Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, заяву ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 20 червня 2025 року про оформлення довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з прийняттям відповідного рішення.
Рішення суду набрало законної сили 20.12.2025.
Виконавчий лист виданий 06.01.2026.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2026 встановлено судовий контроль за виконанням рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року по справі № 200/5859/25, а саме суд: зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_2 у тримісячний строк з дня отримання ухвали суду подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року по справі № 200/5859/25.
Отже, у мажах цієї справи, судом першої інстанції здійснено заходи щодо судового контролю за виконанням судового рішення у порядку, встановленому ст. 382 КАС України, а саме зобов`язано відповідача у тримісячний строк з дня отримання ухвали суду подати до Донецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року по справі № 200/5859/25.
Зазначений строк на час розгляду заяви позивача у порядку ст. 383 КАС України не сплив. 
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, питання належності або неналежності виконання судового рішення може бути вирішено виключно після подання та оцінки відповідного звіту відповідачем, а отже, заява позивача є передчасною.
Щодо посилання скаржника на те, що норми процесуального закону не містять заборони подачі заяви у порядку статті 383 КАС України за наявності судового рішення про зобов`язання відповідача подати звіт, колегія суддів зазначає наступне.
Правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Отже, з указаних законодавчих положень вбачається, що суд може вжити заходів реагування в контексті судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу, відповідальну за виконання рішення суду.
Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 30 червня 2022 року у справі № 826/9960/15, а також Верховним Судом в ухвалах від 11 серпня 2020 року у справі №160/3586/19 та від 17 вересня 2024 року у справі №200/3958/19-а.
Отже, у даному випадку подана представником позивача заява про визнання протиправним рішення, дій чи бездіяльність відповідача фактично дублює механізм судового контролю, передбачений статтею 382 КАС України.
Щодо посилання скаржника на те, що відповідач по суті вважає, що він вже виконав рішення суду, тобто будь-яких додаткових заходів, у т.ч. щодо направлення позивачу письмового повідомлення за формою згідно додатку 7 до Порядку № 560, вживати не планує, вважаючи не те, що позивач отримав листа відповідача в якому про це мовиться, колегія суддів зазначає, що без наявності звіту відповідача щодо виконання рішення суду яким встановлено судовий контроль за виконанням судового рішення вказане є припущенням.
Отже, заява позивача в порядку статті 383 КАС України по адміністративній справі задоволенню не підлягає та є передчасною.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують, а згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно пункту 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.
З огляду на наведене вище, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України, обумовлює для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 р. у справі № 200/5859/25 - залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 січня 2026 р. у справі № 200/5859/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.
Повний текст складений та підписаний 26 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко