Справа № 638/9031/25
Провадження № 1-кп/638/972/26
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого – судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62025170020004013 від 21.03.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Єнакієво Донецької області, із середньою спеціальною освітою, одруженого, дітей не має, на час вчинення інкримінованого злочину військовослужбовця військової служби за мобілізацією на посаді навідника-оператора 1 відділення 2 взводу оперативного призначення 17 роти оперативного призначення 6 батальону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , військове звання – солдат, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №18 о/с від 11.03.2024 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду навідника - оператора 1 відділення 2 взводу оперативного призначення 17 роти оперативного призначення 6 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 .
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв?язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває й на даний час.
Відповідно до вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов?язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших.
Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист
Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов?язком громадян України.
Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 29 Статуту внутрішньої служби, за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.
Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби, начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов?язаний перевіряти їх виконання, підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.
Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби, начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Як вбачається зі змісту ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, за своїми військовими званнями начальниками є: військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини; військовослужбовці молодшого офіцерського складу – для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу; майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу; полковники, капітани 1 рангу, бригадні генерали, коммодори, генерал-майори, контр-адмірали, генерал-лейтенанти, віце-адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерали, адмірали - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.
Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його.
Військовослужбовець зобов?язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту, військова дисципліна зобов?язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира – віддавати накази і розпорядження, а обов?язок підлеглого - їх виконувати.
Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з?єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
При цьому, солдат ОСОБА_4 , під час проходження військової служби на посаді навідника - оператора 1 відділення 2 взводу оперативного призначення 17 роти оперативного призначення 6 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 , 15.05.2024 вирішив стати на злочинний шлях та, діючи умисно, в умовах воєнного стану, вчинити непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.
Так, 15.05.2024 першим заступником командира БТГр – начальником штабу 1 БТГр 1 броп підполковником ОСОБА_6 було вишикувано особовий склад військової частини НОМЕР_1 , в тому числі солдата ОСОБА_4 , поблизу н.п. Лозова Ізюмського району Харківської області з метою доведення бойового розпорядження командира 1 БТГр 1 броп Національної Гвардії України № 95 від 15.05.2024.
Під час шикування першим заступником командира БТГр - начальником штабу 1 БТГр 1 броп підполковником ОСОБА_6 в усному порядку доведено бойове розпорядження командира 1 БТр 1 броп Національної Гвардії України №95 від 15.05.2024 до підлеглого ОСОБА_4 , відповідно до якого, останній мав перейти до оборони позиції РОП «Форд», посилити для несення служби на позиціях, та проведення штурмових та відновлюваних дій та які будуть виставлятися додатково на північно - східній околиці н.п. Стельмахівка Сватівського району Луганської області.
Однак, солдат ОСОБА_4 , будучи невдоволеним вказаним наказом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи, що він зобов?язаний виконувати наказ начальника та маючи об?єктивну можливість його виконати, відкрито відмовився виконувати наказ начальника - бойове розпорядження командира 1 БТр 1 броп Національної Гвардії України №95 від 15.05.2024, а саме 15.05.2024, перебуваючи поблизу н.п. Лозова Ізюмського району Харківської області, в присутності особового складу військової частини НОМЕР_1 та першого заступника командира БТГр - начальника штабу 1 БТГр 1 броп підполковника ОСОБА_6 , відкрито відмовився виконувати наказ начальника.
У подальшому, особовий склад військової частини НОМЕР_1 направився для виконання бойового розпорядження командира 1 БТГр 1 броп Національної Гвардії України № 95 від 15.05.2024, а солдат ОСОБА_4 залишився поблизу н.п. Лозова Ізюмського району Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_4 судом кваліфікуються за ч. 4 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.
Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений свою вину у вчиненні злочину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, надав показання про обставини інкримінованого кримінального правопорушення так, як викладено вище у вироку. Крім цього пояснив, що причиною невиконання наказу він вказав наявність проблем зі здоров`ям, проте незважаючи на такі, він мав об`єктивну можливість виконати бойове розпорядження. Наразі він продовжує проходити військову службу, виконує бойові завдання, він та командування просять не позбавляти ОСОБА_4 свободи, надавши можливість й надалі захищати Батьківщину.
Показання ОСОБА_4 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорення фактичних обставин справи, суд зі згоди учасників судового розгляду, прийняв рішення не досліджувати всі докази щодо обставин скоєння вказаного вище кримінального правопорушення та розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.
За результатами розгляду кримінального провадження, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом.
Вирішуючи питання щодо призначення покарання, суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що заходи примусу повинні ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства (постанови від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22, від 27.10.2022 у справі № 546/526/18, від 30.11.2022 у справі № 379/1657/18).
Питання призначення кримінального покарання повинно вирішуватися з урахуванням мети покарання (постанова Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 759/6139/22).
Вивченням в процесі судового розгляду даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він є уродженцем м. Єнакієво Донецької області, має середню спеціальну освіту, одружений, проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та –психіатра не перебуває.
Згідно листа ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_7 від 09.01.2026, ОСОБА_4 проходить військову службу у вказаній військовій частині, виконує обов`язки військовослужбовця та службові завдання зі здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, користується повагою військовослужбовців. Командування військової частини НОМЕР_1 НГ України дає згоду на подальше проходження ОСОБА_4 військової служби на посаді навідника-оператора 1 відділення взводу оперативного призначення 7 роти оперативного призначення 3 батальйону оперативного призначення та просить суд не призначати йому покарання у виді позбавлення волі, застосувавши службове обмеження з відрахуванням до 20 відсотків із суми його грошового забезпечення у дохід держави.
За медичною характеристикою начальника медичної служби в/ч НОМЕР_1 полковника медичної служби ОСОБА_8 від 22.05.2024, солдат ОСОБА_4 перебуває під наглядом медичної служби, 08.11.2023 пройшов ВЛК, є придатним до військової служби, за час проходження військової служби за медичною допомогою не звертався.
Відповідно до довідки № 498/с ЛУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву та Київській області» медичної (військово-лікарської) комісії від 31.01.2025, у старшого солдата ОСОБА_4 встановлено дисфункцію гіпоталамусу, змішана форма. Ожиріння ІІ ст., артеріальна гіпертензія. Міокардіофіброз. Легка недостатність МК. TH І ст. СН 0 ст (ФВ 59%). Головний біль напруги. Астено-депресивний синдром з емоційною нестійкістю та диссомнією. Захворювання пов?язані з проходженням військової служби. Також встановлено парціальне ушкодження передньої хрестоподібної зв?язки, розрив заднього рогу медіального меніску. Хондромаляції 1 стадії медіальної фасетки надколінника, тендинопатія сухожилка підколінного м?яза, синовіїт, правобічний гонартроз стадії за Kellgren-Lawrence з незначним порушенням функції. Викривлення носової перегородки з порушенням носового дихання. Змішаний астигматизм в 1.25 Д правого ока. Захворювання не пов?язані з проходженням військової служби. На підставі статті 61в, 13в, 17в, 38в та графи 2 Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (непридатності) до військової служби, служби у військовому резерві Положення про діяльність (медичної-військової) лікарської комісії МВС України, затвердженого наказом МВС України від 2017 року № 285, придатний до військової служби.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому в силу ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, наявність ряду хронічних захворювань, продовження виконання ним обов`язків військової служби, виконання завдань зі здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, вчинення кримінального правопорушення у молодому віці (на дату вчинення злочину ОСОБА_4 було 20 років) та добровільний його вступ до лав Сил безпеки й оборони України.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено. 
В судових дебатах прокурор вважав необхідним призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 58 КК України замінити покарання у виді позбавлення волі на службове обмеження для військовослужбовців на строк 2 роки з відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми грошового забезпечення засудженого.
Обвинувачений погодився із думкою прокурора.
Захисник підтримав позицію обвинуваченого, водночас просив призначити покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави із суми грошового забезпечення у меншому розмірі, аніж запропонував прокурор.
При призначенні покарання обвинуваченому в межах санкції кримінального закону, яким передбачена відповідальність за вчинене, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, характер суспільної небезпечності діяння, конкретні обставини по справі, вищенаведені дані про особу обвинуваченого, його вік, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність таких, що його обтяжують.
Також судом враховуються положення ч. 2,3 ст. 50 КК України, згідно яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
На підставі викладеного, приймаючи до уваги думки учасників судового розгляду, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 402 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
Крім цього, відповідно до ч. 1,2 ст. 58 КК України, покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк. Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. 
Враховуючи обставини справи та особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також враховуючи думку прокурора, наявність згоди командування військової частини на продовження проходження ОСОБА_4 військової служби та звернення щодо призначення не пов`язаного з позбавленням волі покарання, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим до нього необхідно застосувати положення ст. 58 КК України та замінити покарання у виді позбавлення волі на службове обмеження для військовослужбовців на строк 2 роки з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків із суми грошового забезпечення засудженого, що буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Враховуючи продовження воєнного стану в Україні та у зв`язку з необхідністю подальшої відсічі збройної агресії РФ, саме таке покарання надасть можливість обвинуваченому продовжувати проходження військової служби та шляхом відрахування в дохід держави частини його грошового забезпечення матиме більшу суспільну користь.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.
Речові докази, процесуальні витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 369-371, 373-376 КПК України, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України покарання у виді 2 ( двох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 58 КК України, замість покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки призначити ОСОБА_4 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням 10 (десяти) відсотків в дохід держави із суми його грошового забезпечення.
Роз`яснити обвинуваченому, що під час відбування покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1