КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 квітня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/8593/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В. 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Петренко Н. О.
від 18 лютого 2026 року
у цивільній справі № 759/1896/26 Святошинського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про розірвання шлюбу,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2026 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Позовна заява мотивована тим, що 07.11.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , був зареєстрований шлюб, що підтверджується Актовим записом про шлюб № 1737. від якого сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народжений до укладення шлюбу. Позивач зазначає, що поступово сімейні стосунки стали погіршуватись, вони перестали розуміти один одного. Постійні непорозуміння та відсутність нормальної моральної атмосфери в домі постійно призводили до душевних страждань та негативно впливали на позивача, що за підсумком призвело до остаточного руйнування їхньої родини. З листопада 2025 року сторони проживають окремо, ведення між спільного господарства та фактичні подружні стосунки були остаточно припинені. Позивач разом з дитиною проживає в АДРЕСА_1 .
Також вказувала, що 29.12.2025 звернулась до Святошинського УП ГУНП з приводу нанесення їй відповідачем в присутності їхнього сина тілесних ушкоджень. Попередній діагноз - ЗЧМТ, гематома тім`яної ділянки. За вказаним фактом було відкрите кримінальне провадження №12026105080000052. Зазначена ситуація налякала позивача та остаточно переконала її в тому, що подальше збереження шлюбу неможливе. Подальше підтримання сімейних стосунків з відповідачем неможливе, бо суперечить інтересам позивача та їхнього сина, психологічному здоров`ю та комфорту, що призводить до суттєвого порушення їхніх прав, що мають істотне значення, та є недопустимим. З огляду на наведене, ОСОБА_2 вважає, що сім`я розпалася остаточно, тому просила не надавати строк для примирення.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2026 року відкрито провадження у даній справі, та призначено розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У лютому 2026 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , у якому він просить розірвати шлюб, зареєстрований 07.11.2023 Печерським ВДРАС у місті Києві (актовий запис № 1737), посилаючись на те, що обставини, викладені у первісному позові, не відповідають дійсності, а шлюб має бути розірваний саме з підстав, вказаних ним.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 759/1896/26. Матеріали зустрічної позовної заяви повернуто заявнику.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що конструкція частини другої статті 193 ЦПК України є імперативною та позбавляє суд широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову, якщо вимоги виникають з одних правовідносин. Наголошує, що зустрічний позов є самостійним засобом захисту, а його спільний розгляд із первісним дозволяє повніше врахувати правові відносини сторін (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 908/1688/20). Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно обмежив його право на доступ до суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Апелянт вказує на те, що пред`явлення зустрічного позову спрямоване на захист його інтересів у частині розподілу судових витрат та встановлення дійсних обставин припинення шлюбних відносин, які відрізняються від викладених у первісному позові. Підкреслює, що оскільки вимоги про розірвання шлюбу виникли з одних правовідносин, їх спільний розгляд відповідає вимогам процесуальної економії. Просить здійснювати розгляд апеляційну скаргу у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Зажигаєва В. Б., просить залишити ухвалу суду без змін, вказуючи на її законність та обґрунтованість. Звертає увагу на те, що предмет зустрічного позову є тотожним предмету первісного позову, оскільки обидві сторони просять розірвати один і той самий шлюб. Зазначає, що подання зустрічного позову в даному випадку не є належним способом захисту, оскільки право на заперечення проти обставин справи забезпечується шляхом подання відзиву згідно зі статтею 178 ЦПК України. Стверджує, що зустрічна позовна заява не має самостійного процесуального значення та не може виключити задоволення первісного позову, оскільки результат обох вимог є ідентичним. Наголошує, що апелянт намагається за допомогою зустрічного позову зафіксувати факти проживання однією сім`єю та походження коштів на придбання майна для використання у майбутніх спорах, що не стосується предмету справи про розірвання шлюбу. Вказує, що апелянт перебував у іншому зареєстрованому шлюбі в період, який просить визнати часом проживання з позивачем, що свідчить про безпідставність його доводів. Позивач вважає дії відповідача зловживанням процесуальними правами, спрямованим на затягування розгляду справи, що суперечить інтересам дитини. Просить залишити ухвалу без змін та стягнути з апелянта витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 гривень.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Щодо клопотання здійснювати розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи колегія зазначає наступне.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо «повернення заяви позивачеві (заявникові)».
Отже, відповідно до визначеного цивільним процесуальним законом порядку, розгляд даної справи передбачено без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. З огляду на викладене, клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи у відкритому судовому засіданні із викликом учасників задоволенню не підлягає.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку до електронного суду та на електронну адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Відмовляючи у прийнятті зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що предметом як первісного, так і зустрічного позову є розірвання одного і того самого шлюбу між тими самими сторонами. Встановивши, що розірвання шлюбу є єдиною процесуальною дією, суд дійшов висновку, що задоволення вимоги за первісним позовом автоматично призводить до припинення шлюбу, що робить розгляд аналогічної вимоги у зустрічному позові надлишковим. Суд зазначив, що обставини, на які посилається відповідач як на підставу позову, за своєю правовою природою є запереченнями проти первісного позову. Такі доводи згідно зі статтею 178 ЦПК України мають бути викладені у відзиві на позовну заяву. Суд дійшов висновку, що спільний розгляд двох однакових вимог не є доцільним та прямо суперечить принципу процесуальної економії.
Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 49 ЦПК України відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 у справі № 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 522/14499/21, від 06.12.2023 у справі № 638/6226/21 та від 17.01.2024 у справі № 369/12814/22 вказано, що прийняття зустрічного позову залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. Аналіз положень закону свідчить про те, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду, якщо позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
У постанові від 28.12.2022 у справі № 143/346/22 Верховний Суд зазначив, що право відповідача на подання зустрічного позову не є абсолютним правом сторони у справі, а взаємопов`язаність позовних вимог не може бути достатньою підставою для їх спільного розгляду, оскільки суд має встановити саме доцільність такого розгляду. Верховний Суд наголосив, що право відповідача подати зустрічний позов може бути реалізовано лише за умови дотримання правил, встановлених процесуальним законодавством, а суд позбавлений обов`язку приймати позов, розгляд якого призведе до затягування чи ускладнення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що у даній справі предметом обох позовів є припинення одних і тих самих правовідносин - шлюбу між сторонами. Оскільки розірвання шлюбу є остаточною та неподільною юридичною дією, задоволення вимоги будь-якої зі сторін призводить до однакового правового наслідку. Таким чином, задоволення зустрічного позову не «виключає» задоволення первісного, як того вимагає стаття 193 ЦПК України, а повністю дублює його результат.
Доводи апелянта про те, що зустрічний позов необхідний для спростування обставин, наведених позивачем, не свідчать про доцільність спільного розгляду. Згідно зі статтею 178 ЦПК України, заперечення щодо обставин справи та мотивів позову мають викладатися у відзиві. Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що використання механізму зустрічного позову для викладення заперечень є процесуально надлишковим. Припинення шлюбних правовідносин за рішенням суду не залежить від того, за чиєю саме ініціативою (позивача чи відповідача) воно відбулося, якщо судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя є неможливим.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та доводів відзиву, апелянт через зустрічний позов намагається встановити факти проживання однією сім`єю та майнові обставини, що виходять за межі предмету спору про розірвання шлюбу. Верховний Суд у справі № 143/346/22 вказав, що спільний розгляд позовів є недоцільним, якщо це істотно розширює предмет доказування та призводить до зволікання у розгляді первісної вимоги. Колегія суддів зазначає, що обставини зокрема щодо періоду проживання сторін однією сім`єю до шлюбу чи майнових аспектів не входять до предмета доказування у справі про розірвання шлюбу. Оскільки вказані факти не мають правового значення для вирішення питання про припинення шлюбних відносин, ініціювання зустрічного позову з метою їх процесуальної фіксації є юридично недоцільним та суперечить принципу процесуальної економії. 
Повернення зустрічного позову не є порушенням права на доступ до суду та не є надмірним формалізмом, оскільки відповідач не позбавлений права спростовувати доводи позивача у межах відзиву, а також має право на звернення до суду з окремими позовами щодо майнових питань чи встановлення фактів у загальному порядку. Формалізм у даному випадку є позитивним, оскільки забезпечує чітке дотримання процедури та запобігає безладному руху судового процесу.
Таким чином, встановивши, що вимоги за зустрічним позовом є тотожними вимогам за первісним, а їх спільний розгляд лише ускладнить процес без зміни правового результату, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоцільність об`єднання позовів. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при застосуванні норм процесуального права, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Підстави для розподілу судових витрат, у тому числі на правничу допомогу, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України на поточній процесуальній стадії розгляду справи, відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 18 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов