ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 564/4096/25

09 квітня 2026 року 
Костопільський районний суд Рівненської області у складі
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Костопіль обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12025181150000299 про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Костопіль, Костопільського району, Рівненської області, жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з повною загальною середньою освітою, не працюючої, раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.166 КК України, -
за участю сторін кримінального провадження: прокурора — ОСОБА_4 , законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_5 – ОСОБА_6 , обвинуваченої – ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , будучи матір`ю малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками, посягаючи на основні принципи моральності у сфері виховання дітей, всупереч вимогам Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 21.02.1990, вимог ст. 3 Конституції України, згідно якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю, приписів ч. 2 ст. 150, ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, приписів ст. ст. 11, 12, 35 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до яких зобов`язана виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, поважати гідність, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, нести відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, ігноруючи вказані вимоги, розуміючи суспільно небезпечність таких дій, злісно нехтуючи своїми батьківськими обов`язками щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний розвиток та розуміючи суть покладених на неї вимог щодо забезпечення виховання дитини, не створила належні та безпечні умови для проживання, фактично не піклувалася про фізичний стан ОСОБА_5 .
Так, ОСОБА_3 неодноразово, а саме: 01.06.2025, 29.07.2025, 09.08.2025 та 10.08.2025, залишала малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , без належного нагляду на тривалий час, обмежуючи в харчуванні, одязі, ухиляючись від її виховання, чим не виконувала встановлені законом батьківські обов`язки по догляду за дитиною.
Продовжуючи свої систематичні дії, ОСОБА_3 , 02.09.2025 залишивши на тривалий час з 10.30 год. до 14.00 год., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на сторонню людину, будучи відсутньою за місцем проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що малолітня донька позбавлена можливості, через малолітство, вжити заходів до самозбереження, залишила останню без належного нагляду, в результаті чого близько 13.26 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у кухні, піднялася на дерев`яний стілець, розміщений біля відкритого вікна, після чого стала на підвіконня, де втратила рівновагу та випала з вікна, отримавши в результаті падіння на поверхню даху, тілесні ушкодження у вигляді кататравми (множинних пошкоджень тіла отриманні внаслідок падіння зі значної висоти), вогнищевого забою головного мозку, перелому клубової кістки та перелому кісток основи черепа (підтверджено рентгенологічно), «чисельних» саден обличчя, гематоми потиличної ділянки голови, спини. Діагностовані у ОСОБА_5 ушкодження (перелом основи черепа) за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень.
Ці, умисні дії, ОСОБА_3 , які виразилися в злісному невиконанні батьками встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки, суд кваліфікує за ст. 166 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , винною себе у пред`явленому їй обвинуваченні визнала повністю, підтвердила фактичні обставини справи, щиро розкаялася у вчиненому.
Законний представник малолітньої потерпілої – ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що на цей час їхні діти проживають разом з ним, обвинувачена ОСОБА_3 не приймає участі у їх утриманні та вихованні. Повідомив, що на момент коли сталася подія він проходив службу у Збройних Силах України, а тому був відсутній. 
Суд, з`ясувавши думку прокурора, законного представника потерпілої та обвинуваченої щодо визначення обсягу доказів, які підлягають дослідженню та порядок їх дослідження, визнав недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорювались. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумніву в добровільності їх позицій, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному суді.
Винуватість ОСОБА_3 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні підтверджується, також, дослідженими в судовому засіданні: протоколом огляду місця події від 02.09.2025 року (а.с.14-39); висновком експерта № 161, відповідно до якого діагностовані у ОСОБА_5 ушкодження (перелом основи черепа) за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, за ступенем тяжкості належить до тяжких тілесних ушкоджень (а.с.178-179).
Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.166 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена поза розумні сумніви.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до вимог ст.65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд, призначає покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 , згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття у вчиненому.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.
При вирішенні питання призначення ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд враховує тяжкість скоєного кримінального правопорушення та його наслідки, обставину, що пом`якшує покарання та обставину, що його обтяжує, особу обвинуваченої, яка на диспансерному нагляді у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, її відношення до скоєного кримінального правопорушення, характеристику, та вважає, що з метою виправлення обвинуваченої, попередження з її боку вчинення нових кримінальних правопорушень, слід призначити покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ст. 166 КК України, яке є необхідним та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченої, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченою, так і іншими особами.
Окрім того, враховуючи досудову доповідь, згідно з якою виправлення ОСОБА_3 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб, також, те, що готовнічть ОСОБА_3 до змін оцінюється як критично низька, вона не бажає змінювати спосіб життя, ігнорує пропозиції допомоги та проявляє байдужіть до соціальної адаптації, що суттєво підвищує ризик повторних правопорушень, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 , неможливе без ізоляції від суспільства.
Також, прокурором в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України було пред`явлено позов до ОСОБА_3 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Комунальне підприємство «Рівненська обласні дитяча лікарня» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування осіб, які потерпіли від злочину в якому просить стягнути з ОСОБА_3 до Державного Бюджету України витрати понесені КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради на стаціонарне лікування ОСОБА_5 в розмірі 21 872 грн. 76 коп. та судові витрати покласти на відповідача.
В обгрунтування позову прокурор вказала, що потерпіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями, внаслідок вищевказаного кримінального правопорушення перебувала на стаціонарному лікуванні у КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради з 02.09.2025 по 08.09.2025, загальна вартість лікування – 21 872 грн. 76 коп. Таким чином, зазначає прокурор, у відповідності до вимог ст. 1206 ЦК України, ОСОБА_3 зобов`язана відшкодувати 21 872 грн. 76 коп. – витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення, які надані з державного бюджету України Національною службою здоров`я України.
Прокурор в судовому засіданні просила суд задоволити позовні вимог з підстав зазначених у позові.
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимги визнала повністю.
Суд, заслухаши сторони прохидить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.
Відповідно до п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. У кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду (у тому числі без призначення покарання, із звільненням від покарання, про умовне засудження чи засудження з відстрочкою виконання вироку).
Згідно з інформацією наданою КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» за № 1134/0109/25 від 30.09.2025 року «Про надання довідки-розрахунок витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_5 , 2022 р.н.», ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 02.09.2025 року по 08.09.2025 року перебувала на стаціонарному лікуванні в ортопедо-травматологічному центрі з діагнозом: Т02.80 – Кататравма.
Розмір витрат понесених закладом на стаціонарне лікування станосить 21 872 грн. 76 коп.
Відповідно до ч.1 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Згідно з ч.3 ст.1206 ЦК України якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України.
Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, а також ті обставини, що внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, закладом охорони здоров`я пронесено витрати на лікування особи, потерпілої від кримінального правопорушення за рахунок бюджетних коштів, вимоги позивача про стягнення коштів є обґрунтованими відповідно до чинного законодавства та доведеними доказами в справі.
Запобіжний захід - відсутній.
Витрати на залучення експерта – відсутні.
Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 349, 368, 373, 374, 615 КПК України, суд-
УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України і призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
З моменту проголошення цього вироку обрати засудженній ОСОБА_3 в залі суду запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою і до набрання вироком законної сили, утримувати її в Державній установі "Рівненський слідчий ізолятор", але не довше 60 (шістдесяти) днів з дня проголошення цього вироку.
Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 13 год. 00 хв. 09 квітня 2026 року.
Цивільний позов прокурора Костопільського відділу Здолбунівської окружної прокуратури ОСОБА_4 в інтересах держави – в особі Національної служби здоров`я України до ОСОБА_3 , тетя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Комунальне підприємство «Рівненська обласна дитяча лікарня» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування осіб, які потерпіли від злочину – задоволити.
Стягнути з ОСОБА_3 до Державного Бюджету України витрати понесені КП «Рівненська обласна дитяча лікарня» Рівненської обласної ради на стаціонарне лікування ОСОБА_5 в розмірі 21 872 грн. 76 коп. на розрахунковий рахунок UA 978999980313080115000026011, банк отримувача – Казначейство України (ел. адм. подат). Отримувач – ГУК у м. Києві/Шевченківський район/24060300, за кодом класифікації доходів 24060300, ЄДРПОУ: 37993783, рахунок UA 978999980313080115000026011.
Речові докази по справі, а саме:
- сліди папілярних ліній виявлені на внутрішній стороні вікна, поміщені до спеціального пакету НПУ KIVI1126512; фрагмент сліду низу взуття виявлений на підвіконні з внутрішньої сторони вікна, поміщений до спеціального пакету НПУ KIV1126670; слід низу взуття ковзаючий, виявлений на підвіконні із зовнішньої сторони вікна, поміщений до спеціального пакету НПУ СУ PSP2014639; змив РБК, поміщений до паперового конверту НПУ; контроль до змиву, поміщений до паперового конверту НПУ, які знаходяться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів ВП №2 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, після набрання вироком законної сили – знищити;
- кросівок марки «Adidas», на ліву ногу трикольорового забарвлення, поміщений до паперового пакету НПУ, бейс оранжевого кольору з надписами «87 GALI SURF», поміщений до паперового пакету, після набрання вироком законної сили – повернути законному представнику малолітеьої потерпілої ОСОБА_6 .
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційною інстанцією.
Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.

Суддя	ОСОБА_1