ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 575/996/23
провадження № 51-4743км25 

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Сумського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених 
ч. 3 ст. 152, ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 червня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 3 ст. 152 КК на строк 10 років;
- за ч. 4 ст. 152 КК на строк 12 років;
- за ч. 6 ст. 152 КК на строк 15 років;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Зараховано у строк покарання час попереднього ув`язнення на підставі ст. 72 КК.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь  ОСОБА_9 200 грн матеріальної шкоди та 500 000 грн моральної шкоди, а на користь ОСОБА_10 1200 грн матеріальної шкоди та 350 000 грн моральної шкоди.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і долі речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку суду,  ОСОБА_7 у липні 2019 року привіз на автомобілі свою падчерку ОСОБА_9 , яка на той час не досягла 14-річного віку, до лісосмуги в смт Кириківка Охтирського району Сумської області, де вчинив стосовно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій.

Починаючи з липня 2019 року і до досягнення ОСОБА_9 14 років, а саме до 
10 квітня 2021 року ОСОБА_7 декілька разів кожного тижня вчиняв стосовно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій у будинку за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 та у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а також у домоволодінні на АДРЕСА_1 .

Після досягнення ОСОБА_9 . 14-річного віку ОСОБА_7 , який проживав з нею та її матір`ю однією сім`єю, продовжив вчинювати дії проти статевої свободи і статевої недоторканості своєї падчерки.

23 жовтня та 06 листопада 2021 року неповнолітня ОСОБА_9 через погрози ОСОБА_7 прибувала до домоволодіння на АДРЕСА_1 , де обвинувачений, діючи повторно, вчиняв стосовно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

22 листопада 2021 року ОСОБА_7 близько 14:00 вивіз неповнолітню ОСОБА_9 до лісосмуги поблизу смт Велика Писарівка Охтирського району Сумської області, де повторно вчинив щодо неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

У другій половині дня 10 квітня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 повторно вчинив стосовно неповнолітньої ОСОБА_9 дії сексуального характеру з використанням геніталій, без її добровільної згоди.

13 травня 2022 року близько 18:00, 05 червня 2022 року близько 19:00, 22 червня 2022 року близько 20:30, 03 липня 2022 року близько 20:00, 04 липня 2022 року близько 12:00 за вказівкою ОСОБА_7 насильницького змісту неповнолітня ОСОБА_9 приходила до домоволодіння АДРЕСА_1 , де обвинувачений повторно вчиняв щодо неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди.

04 липня 2022 року близько 22:00 ОСОБА_7 , перебуваючи в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , діючи повторно, вчинив стосовно неповнолітньої ОСОБА_9 дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

24 липня 2022 року близько 18:30, 11 жовтня 2022 року близько 12:00, 15 жовтня 2022 року близько 18:00, 13 листопада 2022 року близько 18:30, 21 листопада 2022 року близько 15:00, 14 грудня 2022 року близько 19:00 за вказівкою ОСОБА_7 неповнолітня ОСОБА_9 приходила до домоволодіння АДРЕСА_1 , де обвинувачений, діючи повторно, вчиняв щодо неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

22 серпня близько 14:00 та 04 грудня 2022 року близько 13:00 ОСОБА_7 привозив неповнолітню ОСОБА_9 до домоволодіння АДРЕСА_1 , де, діючи повторно, вчиняв стосовно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.
27 січня 2023 року неповнолітня ОСОБА_9 разом із ОСОБА_7 прибули до домоволодіння АДРЕСА_1 , де обвинувачений, діючи повторно, вчинив щодо неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

Крім того, обвинувачений вчиняв дії, передбачені ч. 3 ст. 152 КК, і стосовно подруги своєї падчерки ОСОБА_9 - неповнолітньої ОСОБА_10 .

Так, 12, 08 серпня 2022 року близько 14:00, 27 серпня 2022 року близько 13:00, 04 вересня 2022 року близько 13:00, 17 вересня 2022 року близько 13:00, 25 вересня 2022 року близько 13:00, 01 жовтня 2022 року близько 13:00, 09 жовтня 2022 року близько 13:00, 15 жовтня 2022 року близько 13:00, 24 жовтня 2022 року 13:00, 30 жовтня 2022 року близько 13:00, 17 листопада 2022 року близько 13:00, 23 листопада 2022 року близько 13:00, 29 листопада 2022 року близько 13:00, 08 грудня 2022 року близько 13:00, 29 грудня 2022 року близько 13:00, 08 січня 2023 року близько 13:00 за наказами ОСОБА_7 , пов`язаними з погрозами застосування фізичної розправи, неповнолітня ОСОБА_10 приходила до домоволодіння на АДРЕСА_1 , де обвинувачений, діючи повторно, вчиняв стосовно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

Сумський апеляційний суд 10 вересня 2025 року скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий, за яким визнав ОСОБА_7 винуватим і засудив:

- за ч. 3 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років;
- ч. 4 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років;
- ч. 6 ст. 152 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді довічного позбавлення волі.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги та доводи осіб, які подали касаційні скарги і заперечення них 

У касаційних скаргах захисник та засуджений не погоджуються з вироком апеляційного суду, яким призначено, найсуворіший вид покарання - довічне позбавлення волі, у зв`язку із чим просять скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 

На думку касаторів, апеляційний суд, призначаючи покарання у виді довічного позбавлення волі, послався на обставини, враховані місцевим судом, який визнав можливим призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. 

Як стверджує сторона захисту, вирок апеляційного суду, що значно погіршує становище ОСОБА_7 , є невмотивованим, оскільки суд формально погодився з доводами прокурора та позицією потерпілих про необхідність призначення покарання у виді довічного позбавлення волі. 

Звертають увагу на практику Верховного Суду у справах № 165/2070/17, № 752/8309/16, № 307/1605/18, згідно з якою позиція потерпілих сама собою не є вирішальною під час визначення виду і розміру покарання. 

У вироку суду апеляційної інстанції безпідставно зроблено посилання на те, що злочинного умислу обвинувачений досягав кожного разу з висловлюванням погроз та використанням безпорадного стану потерпілих через вік. Засуджений категорично заперечує факт фізичного насильства чи застосування сили і погроз фізичною розправою. За його твердженням, тілесні ушкодження потерпілим та шкоду їх фізичному здоров`ю не заподіював, що засвідчено і результатами медичних оглядів та досліджень, проведених за зверненнями потерпілих.

Також, за доводами касаторів, апеляційний суд не врахував, що тяжких наслідків від дій засудженого не настало, не зважаючи на наявність у ОСОБА_7 обов`язку щодо виховання та утримання шістьох малолітніх дітей, відсутність негативної характеристики, тісні соціальні зв`язки і поганий стан здоров`я. 

Крім того, апеляційний суд не дотримався приписів ст. 64 КК, і не врахував, що довічне позбавлення волі є найсуворішим видом покарання, передбаченим КК і призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Поряд з наведеним засуджений у касаційній скарзі вказує, що апеляційний суд безпідставно не допитав свідків сторони захисту, яких не допитав суд першої інстанції. 

Представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 у запереченнях на касаційну скаргу захисника вказує на те, що апеляційний суд достатньою мірою врахував обставини, які мають значення для призначення покарання у цьому кримінальному провадженні, зокрема позицію потерпілої сторони щодо необхідності призначення ОСОБА_7 найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі, діями засудженого спричинено тяжкі психотравмуючі наслідки для неповнолітніх, відбулося порушення їх нормального, фізичного та соціального розвитку. Під час судових розглядів не визнав своєї винуватост, не покаявся у скоєному, не попросив у потерпілих пробачення пробачення.

Вважає, що касаційна скарга захисника не містить аргументів, які дають підстави для скасування вироку апеляційного суду, у зв`язку із чим просить її залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни. 

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні

Захисник і засуджений підтримали доводи касаційних скарг, просили їх задовольнити та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Представник потерпілих була проти задоволення касаційних скарг, підтримала заперечення на касаційну скаргу захисника та просила вирок апеляційного суду залишити без зміни. 

Прокурор заперечив щодо задоволення касаційних скарг сторони захисту і просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, засудженого, вислухавши позицію представника потерпілих та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах та запереченнях на скаргу захисника, колегія суддів уважає, що вони не підлягають задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України КПК (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Крім додержання цих вимог, у судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити 
з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен 
із них вичерпну відповідь.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 420 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. 

Указаних вимог процесуального закону апеляційний суд дотримався, розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 в межах апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих. 

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що доводи сторони захисту про невмотивованість рішення суду апеляційної інстанції стосовно призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі є безпідставними.
Обґрунтовуючи доцільність призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, апеляційний суд, з`ясував, що місцевий суд не повною мірою дотримався принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, внаслідок чого призначив покарання за інкриміновані кримінальні правопорушення, які за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, тобто покарання у виді позбавлення волі на певний строк вказує на неможливість досягнення мети покарання, а вчинені засудженим кримінальні правопорушення - на надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. 
Так, потерпілими від дій засудженого є дві неповнолітні особи, одна з яких під час вчинення зґвалтувань була малолітньою та перебувала в сімейних відносинах із ОСОБА_7 . Злочини щодо потерпілої ОСОБА_9 вчинялися понад три роки, після чого засуджений не припинив свої дії та продовжив їх вчиняти вже стосовно іншої неповнолітньої ОСОБА_10 , що тривало майже пів року. Ці обставини вказують на високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , його стійку антисоціальну налаштованість і відчуття безкарності.
Також суд зважив на те, що злочинного умислу засуджений досягав кожного разу 
з висловлюванням погроз та використанням безпорадного стану потерпілих через їх вік. При цьому він не розкаявся у вчиненому і не надав критичної оцінки своїм протиправним діям, намагаючись уникнути відповідальності за скоєні кримінальні правопорушення.
Крім того, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції не врахував достатньою мірою позиції потерпілої сторони щодо призначення найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі, а також того, що діями ОСОБА_7 спричинено тяжкі психотравмуючі наслідки для неповнолітніх і відбулося порушення їх нормального, фізичного та соціального розвитку.
Надзвичайність суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень визначається сукупністю всіх зібраних у кримінальному провадженні даних, які стосуються вчинених злочинів, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. На таку надзвичайну небезпеку можуть указувати: численність, зокрема сукупність, повторність вчинених злочинів; наявність у скоєному діянні декількох ознак відповідного складу злочину; обставин, які обтяжують покарання; інші аналогічні за характеристиками ознаки. 

Відповідно до вимог ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, апеляційний суд урахував, що він вчинив сукупність кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, ступінь тяжкості вчинених кримінально караних діянь, їх суспільну небезпечність, сукупність усіх обставин, які характеризують ці правопорушення, їх наслідки, відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставин, та дійшов висновку, що покарання у виді довічного позбавлення волі є єдиним необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також перебуватиме у справедливому співвідношенні з тяжкістю і з обставинами вчиненого й особою засудженого.
Крім того, засуджений ОСОБА_7 не дав належної критичної оцінки своїм діям, не осудив їх, не висловив бажання будь-яким чином залагодити провину перед потерпілими та не вибачився перед ними. Тобто даних або обставин, які би свідчили, що він щиро розкаявся у вчиненому, матеріали кримінального провадження не містять.

Отже, застосування до ОСОБА_7  покарання у виді довічного позбавлення волі суд апеляційної інстанції належним чином умотивував із посиланням на встановлені обставини вчинення кримінальних правопорушень, які тривали довгий час, на дії засудженого, які були спрямовані на задоволення своїх статевих потреб із неповнолітніми, а також на суспільно небезпечний характер цих дій, їх наслідки і дані про особу засудженого.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не тільки його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Отже, на думку колегії суддів, апеляційний суд, використовуючи свої дискреційні повноваження, обрав ОСОБА_7 за вчинене вид і розмір покарання,яке відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, що гарантуватиме безпеку для суспільства і буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого й запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень та іншими особами.

Доводи сторони захисту про те, що суд апеляційний суд не врахував відсутності тяжких наслідків від дій засудженого, наявності в ОСОБА_7 обов`язку щодо виховання та утримання шістьох малолітніх дітей, відсутності негативної характеристики, тісних соціальних зв`язків, а також поганого стану здоров`я, не є тими безумовними обставинами, з урахуванням вчиненого, які можуть пом`якшити призначене покарання, і вцілому не спростовують правильності висновків апеляційного суду щодо призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі. 

Доводи сторони захисту про те, що апеляційний суд безпідставно послався на те, що злочинний умисел обвинувачений досягав кожного разу з висловлюванням погроз та використанням безпорадного стану потерпілих через вік, є неспроможними, оскільки згідно з формулюванням обвинувачення, яке суди визнали доведеним належними та допустимими доказами, засуджений здійснював свої кримінально карані дії шляхом висловлення погроз і використання безпорадного стану потерпілих. 

Посилання сторони захисту на викладену в постановах Верховного Суду практику щодо думки потерпілих, яка не є вирішальною під час призначення покарання, Суд не бере до уваги, оскільки, обґрунтовуючи необхідність призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, апеляційний суд зважив на сукупність обставин, які за законом мають значення для визначення виду та розміру покарання, а не лише на позицію потерпілої сторони.

Засуджений у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд безпідставно не допитав свідків сторони захисту, яких не допитав суд першої інстанції, що свідчить про неповноту судових розглядів, однак не конкретизує кого саме суд не допитав і яким чином свідчення вказаних осіб могли вплинути на законність прийнятих рішень. 

Переконливих доводів, які вказують про необхідність призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання, касаційні скарги сторони захисту не містять, у зв`язку із чим вважати призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів не вбачає. 

У касаційних скаргах містяться також інші аргументи, які не мають будь-якого вирішального значення в цьому кримінальному провадженні, а тому не впливають на законність ухваленого апеляційним судом рішення. 

Інші доводи касаторів, що стосуються переоцінки фактичних обставин подій, дослідження доказів та їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого в цьому провадженні не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 

ухвалив: 

Вирок Сумського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3