Справа № 135/1158/25
Провадження № 22-ц/801/897/2026
Категорія: 56
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошина Т. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року	Справа № 135/1158/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ладижинского міського суду Вінницької області від 26 січня 2026 року і на додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфортбуд-777» про стягнення безпідставно збережених коштів та інфляційних втрат,
Рішення ухвалила суддя Волошина Т. В.
Рішення ухвалено у відсутності сторін у м. Ладижин Вінницької області
Повний текст судового рішення складено 26 січня 2026 року,

Встановив:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Комфортбуд-777» про стягнення безпідставно збережених коштів та інфляційних втрат, мотивуючи свої вимоги тим, що у березні – червні 2024 року він уклав із ТОВ «Комфортбуд-777» в особі директора Асюченка В. В., договори про надання поворотної фінансової допомоги № 22-03/24-01 від 22 березня 2024 року, № 25-03/24-01 від 25 березня 2024 року, № 16-04/24-01 від 16 квітня 2024 року, № 25-04/24-03 від 25 квітня 2024 року, № 30-04/24-04 від 30 квітня 2024 року, № 20-06/23-01 від 20 червня 2024 року, № 28-06/24-02 від 28 червня 2024 року та № 05-08/24-04 від 05 серпня 2024 року, на підставі яких ним було перераховано на банківський рахунок товариства грошові кошти у загальному розмірі 784 000,00 грн.
В рамках справи № 902/78/25 директор товариства Асюченко В. В. повідомив, що вказані договори поворотної фінансової допомоги ним він не підписував. У відзиві по тій справі Асюченко В. В. зазначав, що таких договорів він не укладав, не підписував, вони були підписані іншою не уповноваженою особою, тому вони є неукладеними.
Позивач припускає, що твердження представника товариства є правильними і мають місце, оскільки позивачу дані договори завжди передавалися третьою особою із вже проставленим підписом директора товариства Асюченка В. В.
За всіма вказаними договорами грошові кошти фактично були зараховані на рахунок відповідача в загальній сумі 784 000,00 грн., згідно платіжних інструкцій і факт отримання цих коштів представником відповідача також підтверджений під час розгляду справи № 902/78/25, зокрема у відзиві на позовну заяву.
Однак правові підстави для їх утримання товариством відсутні, оскільки, як з`ясувалося під час розгляду справи № 902/78/25, директор товариства Асюченко В.В. заперечив факт підписання ним цих договорів, вказуючи, що підписи належать іншій, неуповноваженій особі, у зв`язку з чим такі договори є неукладеними.
За відсутності належно укладених договорів правовідносини сторін мають кваліфікуватися як набуття відповідачем грошових коштів без достатньої правової підстави, а тому сума 784 000,00 грн. підлягає поверненню як безпідставно набуте майно відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, разом із інфляційними втратами та 3% річних.
18 липня 2025 року ним було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою повернути грошові кошти у загальному розмірі 944 304,68 грн., яка включає основну суму заборгованості, інфляційні втрати та 3% річних, однак відповідач у добровільному порядку цю вимогу не виконав.
Посилаючись, зокрема, на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, позивач просив суд у мотивувальній частині рішення надати оцінку неукладеності договорів поворотної фінансової допомоги у зв`язку з відсутністю підпису уповноваженої особи юридичної особи.
З урахуванням таких обставин, позивач просив стягнути із ТОВ «Комфортбуд-777» безпідставно збережені грошові кошти, інфляційні втрати та 3% річних за всіма зазначеними договорами поворотної фінансової допомоги, загальна сума яких становить 944 304,68 грн., попри те, що провадження у справі ухвалою суду відкрито лише в частині позовних вимог, пов`язаних зі стягненням коштів за договорами № 28-06/24-02 від 28 червня 2024 року, № 20-06/23-01 від 20 червня 2024 року та № 05-08/24-04 від 05 серпня 2024 року.
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 січня 2026 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Комфортбуд-777» про стягнення безпідставно збережених коштів та інфляційних витрат, відмовлено.
Додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року клопотання представника відповідача Катрича П. С. про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Комфортбуд-777» понесені судові витрати по оплаті правничої допомоги в сумі 10 000,00 грн.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , пославшись на те, що з рішенням суду він не погоджується і вважає його прийнятим із порушенням вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України, рішення не відповідає зазначеним у статті 253 ЦПК України критеріям, просить скасувати рішення суду і додаткове рішення суду, ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги в частині повторюють обставини, викладені позивачем у позовній заяві. Також позивач посилається на норми матеріального права: статті 11, 526, 525, 629, главу 83, статтю 1212 ЦК України, на правову позицію Верховного Суду.
Суд першої інстанції не врахував, що між сторонами не існувало будь-яких договірних правовідносин і зобов`язань, які були б підставою для перерахування грошових коштів в сумі 784 000,00 грн., оскільки договори поворотної фінансової допомоги не підписувалися самим директором, що свідчить про відсутність правовідносин на підставі яких відповідач набув отримані кошти. Згідно чинного законодавства повернення коштів за помилковим переказом має здійснюватися виключно неналежним отримувачем.
Враховуючи відсутність правових підстав для сплати на користь відповідача коштів в сумі 784 000,00 грн., ці кошти перераховані позивачем відповідачу без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) з урахуванням приписів статті 1212 ЦК України.
Суд ухвалив рішення про виклик у судове засідання директора товариства Асюченка В. В. для надання особистих пояснень і оскільки він декілька разів не з`явився у судове засідання, суд ствердив, що він уже надав відповідь, у якій зазначив, що директор товариства підписав вказані договори поворотної фінансової допомоги.
Суд першої інстанції допустив певну процесуальну непослідовність у своїх висновках. Спочатку фактично погодився із позицією позивача про виклик директора товариства Асюченка В. В., визнавши його пояснення «первинним доказом», що має вирішальне значення, проте ухвалив рішення без отримання цих пояснень, фактично залишивши ключове питання справи не з`ясованим, попри раніше визнану обов`язковість явки відповідача.
Також вбачається суперечність у твердженні суду про те, що позивач нібито не ініціював витребування оригіналів договорів з інших справ, що не відповідає дійсності, оскільки позивач заявляв клопотання про витребування матеріалів справи № 902/78/25 із Господарського суду Вінницької області, у задоволенні якого було відмовлено. Така відмова і відсутність процесуального реагування на неявку ключової особи – директора товариства призвели до ситуації, що позивач був обмежений у реалізації свого права на повне та всебічне доказування обставин справи, згідно положень статті 12 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Чайка А. О. підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.
Представник відповідача ТОВ «Комфортбуд-777» – адвокат Катрич П. С. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просить залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
По справі встановлено, що 07 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із даним позовом до ТОВ «Комфортбуд-777» про стягнення безпідставно збережених коштів та інфляційних втрат (а. с. 1-4).
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 серпня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за цим позовом (а. с. 40).
Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 вересня 2025 року ухвалу Ладижинського міського суду від 11 серпня 2025 року в частині відмови у відкритті провадження щодо позовних вимог, пов`язаних із стягненням коштів за договорами № 28-06/24-02 від 28 червня 2024 року, № 20-06/23-01 від 20 червня 2024 року та № 05-08/24-04 від 05 серпня 2024 року, скасовано, а справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції; в іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а. с. 75-77).
Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року прийнята позовна заява до розгляду в частині позовних вимог за договорами № 28-06/24-02, № 20-06/23-01 та № 05-08/24-04, відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надавши відповідачеві строк для подання письмового відзиву (а. с. 81-82).
По суті справи судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2024 року ТОВ «Комфортбуд-777» (позичальник), в особі директора Асюченка В. В. та ОСОБА_2 уклали договір № 20-06/23-01 про надання поворотної фінансової допомоги. Відповідно до пункту 1.1 договору його предметом є надання позикодавцем позичальнику поворотної фінансової допомоги з обов`язком останнього повернути отримані кошти в порядку та на умовах, визначених договором. Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору поворотна фінансова допомога надається в розмірі 140 000,00 грн. (платіжна інструкція № 601302432 від 20 червня 2024 року), без нарахування процентів та без надання інших видів компенсації за користування коштами; за пунктом 3.1 договору допомога підлягає поверненню на вимогу позикодавця, а за пунктом 8.1 договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 04 серпня 2025 року. У розділі «Реквізити та підписи сторін» містяться власноруч виконані підписи, розташовані навпроти прізвищ ОСОБА_3 , як представника позичальника ТОВ «Комфортбуд-777», підпис якого скріплений відтиском печатки ТОВ «Комфортбуд-777», та позикодавцем ОСОБА_1 (а. с. 21-22).
Факт перерахування позикодавцем ОСОБА_1 коштів у сумі 140 000,00 грн. на користь відповідача позичальника ТОВ «Комфортбуд-777» на підтвердження виконання цього договору підтверджується копією платіжної інструкції № КАА7-9ВАК-М2МС-ОК67 від 20 червня 2024 року (а. с. 31).
28 червня 2024 року ТОВ «Комфортбуд-777» (позичальник), в особі директора ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 уклали договір № 28-06/24-02 про надання поворотної фінансової допомоги. Відповідно до пункту 1.1 договору його предметом є надання позикодавцем позичальнику поворотної фінансової допомоги з обов`язком останнього повернути отримані кошти в порядку та на умовах, визначених договором. Пунктами 2.1, 2.2 передбачено надання поворотної фінансової допомоги в розмірі 38 000,00 грн. (платіжна інструкція № 604414798 від 28 червня 2024 року) без нарахування процентів та інших видів плати за користування коштами; згідно з пунктом 3.1 допомога підлягає поверненню на вимогу позикодавця, а пункт 8.1 встановлює строк дії договору - з моменту підписання до 27 червня 2025 року. У розділі реквізитів містяться підписи напроти прізвищ – позичальника ОСОБА_3 та позикодавця ОСОБА_1 , виконані ручкою на папері, підпис ОСОБА_3 скріплено відбитком печатки ТОВ «Комфортбуд-777» (а. с. 19 зворот – 20). 
Перерахування позикодавцем ОСОБА_1 коштів у сумі 38 000,00 грн. на користь позичальника ТОВ «Комфортбуд-777» підтверджується копією платіжної інструкції № 2350-ЕМН5-190А-ОАОМ від 28 червня 2024 року (а. с. 32).
05 серпня 2024 року ТОВ «Комфортбуд-777» (позичальник), в особі директора ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 уклали договір № 05-08/24-04 про надання поворотної фінансової допомоги. Відповідно до пункту 1.1 договору його предметом є надання позикодавцем позичальнику поворотної фінансової допомоги з обов`язком останнього повернути отримані кошти в порядку та на умовах, передбачених цим договором. За пунктом 1.1 договору позикодавець надає позичальнику поворотну фінансову допомогу, яку останній зобов`язаний повернути в порядку та на умовах, визначених договором. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 розмір поворотної фінансової допомоги становить 18 000,00 грн. (платіжна інструкція № 620840980 від 05 серпня 2024 року); нарахування процентів або інших видів компенсації за користування коштами не передбачено; пункт 3.1 встановлює, що допомога підлягає поверненню на вимогу позикодавця, а згідно з пунктом 8.1 договір діє з моменту підписання до 20 червня 2025 року. У розділі реквізитів зазначені підписи, виконані ручкою, навпроти прізвищ: позичальника ОСОБА_3 як представника ТОВ «Комфортбуд-777», та позикодавця ОСОБА_4 , підпис ОСОБА_3 скріплений печаткою товариства (а. с. 24-25).
Факт перерахування позикодавцем ОСОБА_1 18 000,00 грн. на користь позичальника ТОВ «Комфортбуд-777» підтверджується копією платіжної інструкції № К417-А592-15Е3-ЕВН3 від 05 серпня 2024 року (а. с. 33).
Позикодавець ОСОБА_1 надіслав 21 липня 2025 року на адресу позичальника ТОВ «Комфортбуд-777» письмову вимогу (претензію) за вих. № 21/25, у якій заявив вимогу про повернення безпідставно збережених коштів та інфляційних втрат у загальній сумі 944 304,68 грн. за договорами про надання поворотної фінансової допомоги (а. с. 10-11).
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами фактично склалися й були належним чином оформлені правовідносини договірного характеру, які за своєю правовою природою є договорами позики, за якими здійснювалася передача коштів на їх виконання, а не поза межами правового зв`язку, що виключає можливість кваліфікувати отримані товариством грошові кошти, як безпідставно набуте майно. Позивач не довів відсутності правової підстави для набуття відповідачем коштів; договори поворотної фінансової допомоги не визнані недійсними та свідчать про існування договірних зобов`язань щодо надання та повернення коштів. У зв`язку з чим грошові кошти, сплачені позивачем за договорами, не можуть бути кваліфіковані як безпідставно набуті за статтею 1212 ЦК України та не підлягають поверненню на підставі цієї норми. З огляду на обраний позивачем спосіб захисту позовні вимоги в частині стягнення безпідставно збережених коштів, а також інфляційних втрат та 3-х % річних, задоволенню не підлягають.
Висновок суду першої інстанції є правильним.
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав, у тому числі є гроші. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають стягненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
По справі встановлено, що між сторонами: позивачем ОСОБА_1 – позикодавцем і відповідачем ТОВ «Комфортбуд-777» – позичальником, фактично склалися й були належним чином оформлені правовідносини договірного характеру, які за своєю правовою природою є договорами позики, за якими здійснювалася передача коштів на їх виконання, а не поза межами правового зв`язку.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Отже, у змагальному процесі саме на позивача лягає тягар доведення обґрунтованості його вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості його заперечень.
На підтвердження заявлених вимог позивач ОСОБА_1 надав копії договорів про надання поворотної фінансової допомоги та платіжні інструкції на підтвердження фактичного і реального виконання цих договорів, що є свідченням існування між сторонами у справі договірних правовідносин, які за своєю правовою природою є договорами позики, на виконання умов яких здійснювалася передача коштів.
Разом з тим належних, допустимих і достатніх доказів на спростування отримання вказаних грошових коштів відповідачем ТОВ «Комфортбуд-777» без правових підстав, позивач ОСОБА_1 не надав, та про відсутність таких правових підстав для одержання цих коштів не повідомив. 
Таким чином, позивач не довів відсутності правової підстави для набуття відповідачем коштів; договори поворотної фінансової допомоги, які свідчать про існування договірних зобов`язань між сторонами щодо надання і повернення грошових коштів, не визнані недійсними; грошові кошти, сплачені позивачем за чинними договорами, у зв`язку з чим ці кошти не підлягають поверненню як безпідставно набуті, відповідно до статті 1212 ЦК України.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами будь-яких договірних правовідносин і зобов`язань, які б були підставою для перерахування грошових коштів.
Вимога позивача про надання в мотивувальній частині рішення оцінки неукладеності договорів поворотної фінансової допомоги у зв`язку з відсутністю підпису уповноваженої особи юридичної особи, не може бути задоволена судом, за наступних підстав.
Згідно вимог статтей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків. 
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, яких би було достатньо для висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами частин 2-3 статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції у виконання вимог статтей 76-80 та 89 УПК України, надав оцінку всім наявним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатності і взаємного зв`язку цих доказів у сукупності, і в результаті не встановив відсутності, недійсності, неукладеності договорів, що в рамках даної справи могло би свідчити про відсутність правової підстави для набуття відповідачем коштів, у зв`язку з тим, що таких обставин не доведено позивачем належними, допустимими, достовірними доказами, яких би було достатньо для встановлення саме таких обставин, що мають значення для справи.
З огляду на викладене та з урахуванням обраного позивачем способу захисту до задоволення не підлягають його вимоги і в частині стягнення інфляційних втрат та 3-х % річних.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.
Безпідставними і такими, що не впливають на законність рішення суду є доводи апеляційної скарги в частині допущення судом першої інстанції певної процесуальної непослідовності у своїх висновках, з огляду на таке.
За правилами статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є  порушення норм процесуального права (частина 1).  Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина 2).
Частиною третьою статті 376 ЦПК України визначені такі порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Зазначене в апеляційній скарзі таке порушення норм процесуального права як непослідовність висновків суду першої інстанції, не призвело до неправильного вирішення справи, чого не встановлено у справі, - справу вирішено правильно відповідно до наданих сторонами доказів, встановлених згідно них обставин, відповідно до правовідносин сторін, що випливають із встановлених судом обставин та правових норм, застосованих судом до цих правовідносин. Обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції, передбачених частиною 3 статті 376 ЦПК України, не встановлено.
Не спроможними є твердження апеляційної скарги в частині витребування оригіналів договорів з іншої справи, оскільки згідно вимог частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Згідно вимог статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, при цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 3, 4).
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7).
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина 1 статті 83 ЦПК України).
Відповідно до частин 2-4 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Порядок витребування доказів визначається статтею 84 ЦПК України, згідно частини першої якої учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні, згідно приписів частини 2 статті 84 ЦПК України, повинно бути зазначено:  1) який доказ витребовується;  2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;  3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;  4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Позивачем ОСОБА_1 таких вимог цивільного процесуального закону не виконано, у тому числі не подано до суду клопотання про витребування доказів із зазначенням вжитих ним заходів для отримання таких доказів самостійно або причини неможливості самостійного отримання доказів.
Згідно положень частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення безпідставно збережених коштів, а також інфляційних втрат та 3-х % річних, відповідає встановленим обставинам справи та вимогам матеріального закону.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивач не довів обставин, на які він посилався як на підставу таких своїх вимог, і відповідно до вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не підтвердив цих доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 76-80 ЦПК України.
Отже висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є вірним.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, то згідно вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, судом першої інстанції такі вимоги виконані: при застосуванні норм права до спірних правовідносин суд правильно врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, про що зазначив в оскаржуваному рішенні суду, вказавши номера і дати таких постанов, дублювання яких у постанові суду апеляційної інстанції не потребується з огляду на практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді у судовому рішенні на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32), а також згідно пункту 1 ст. 6 Конвенції не вимагається більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, спростовані наведеним у даній постанові суду та не впливають на висновки суду.
Щодо оскарження додаткового рішення суду.
Заяву про ухвалення додаткового рішення суду подав представник відповідача ТОВ «Комфортбуд-777» - адвокат Катрич П. С.
До заяви про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги він додав: ордер серії АВ № 1179459 виданий 23 січня 2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги № 17-1/12 від 17 грудня 2024 року на надання правничої допомоги ТОВ «Комфортбуд-777» адвокатом Катричем П. С. (а. с. 219); договір про надання правничої допомоги № 17-1/12 від 17 грудня 2024 року, укладений між адвокатом Катричем П. С. та клієнтом ТОВ «Комфортбуд-777», із якого вбачається, що пунктом 4.1 визначено, що остаточний розмір гонорару по даному договору відображається в актах здачі-прийому виконаних робіт по договору (а. с. 221); акт від 23 січня 2026 року здачі-прийому правничої допомоги до договору, згідно якого загальна вартість гонорару визначена в сумі 10 000,00 грн. (а. с. 220); квитанцію до прибуткового касового ордера № 23/01 від 23 січня 2026 року, згідно якої прийнято від ТОВ «Комфортбуд-777» 10 000,00 грн. згідно договору № 17-1/12 від 17 грудня 2024 року та акта № 1 здачі-прийому правничої допомоги від 23 січня 2026 року (а. с. 222).
Суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення про стягнення із позивача на користь відповідача судових витрат в сумі 10 000,00 грн. на професійну правничу допомогу, вказав на те, що при розгляді справи у суді відповідачу надавалася професійна правнича допомога адвокатом Катричем П. С. на підставі договору про надання правничої допомоги від 17 грудня 2024 року. З урахуванням складності справи, тривалості затраченого представником відповідача часу, пропорційності витрат до предмета спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд задовольнив повністю заяву представника відповідача.
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником, згідно частини 1 статті 60 ЦПК України, у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Об`єднана Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 зробила висновок, що «витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено».
Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ч. 1). У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2). Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч. 3). Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (ч. 4).
Застосування відповідних положень статті 134 ЦПК України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи і інших чинників. При неподанні стороною попереднього розрахунку, суд має право, а не обов`язок, відмовити у відшкодування відповідних судових витрат.
Це забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно здійснювати розподіл судових витрат.
При подачі 10 жовтня 2025 року до суду відзиву на позовну заяву (у визначений судом, згідно ухвали суду від 29 вересня 2025 року, строк) відповідач заявив про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які він поніс з зв`язку з розглядом справи, визначивши його в розмірі 10 000,00 грн. – витрати на надання правничої допомоги (а. с. 84-86).
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати додаткове рішення суду, проте доводів і мотивів такого скасування не навів, що позбавляє суд апеляційної інстанції переглянути оскаржуване додаткове рішення суду на предмет його законності і обґрунтованості в межах доводів апеляційної скарги, а вимоги апеляційної скарги до задоволення не підлягають за таких підстав.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними із складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має враховувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Такі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», вказано, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Апеляційним судом досліджені всі обставини справи і надані докази, враховано: складність справи, обсяг досліджених доказів, надані адвокатом послуги охоплюються загальною діяльністю адвоката, як представника у справі, а також і те, що заявлені позовні вимоги: про стягнення безпідставно збережених коштів, інфляційних витрат і 3-х % річних загальною сумою 944 304,68 грн., залишені рішенням суду без задоволення.
У зв`язку з викладеним колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. є співмірною з огляду на розумну необхідність для цієї справи.
Позивач не виконав покладений частиною 6 статті 137 ЦПК України обов`язок щодо доведення неспівмірності витрат, не заявляв клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідача, що підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
На думку суду апеляційної інстанції, такий розмір витрат на правничу допомогу є об`єктивним, співмірним із складністю справи, результатом її розгляду та виконаною адвокатом роботою у ній.
За таких обставин додаткове рішення суду не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга позивача в цій частині не підлягає до задоволення.
Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши вимоги процесуального закону, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до вірного висновку про залишення позову без задоволення, у зв`язку з чим рішення суду і додаткове рішення суду як законні та обґрунтовані не підлягають до скасування, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, так як її доводи висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційна скарга позивача ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, а законне рішення суду і додаткове рішення суду першої інстанції не можуть бути скасовані.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 26 січня 2026 року і додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 03 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складений 09 квітня 2026 року