ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/5844/25 пров. № А/857/40464/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року (головуючий суддя Каленюк Ж.В., м.Луцьк) у справі №140/5844/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
29.05.2025 позивачка ( ОСОБА_1 ) звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області в якому просила: визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо відмови у призначенні пенсії позивачу за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Закон №796-XII); зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення та призначити і виплачувати пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ з часу виникнення права на призначення пенсії (з 20 травня 2025 року).
Позов обґрунтовує тим, що позивачка є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи, та 20 травня 2025 року звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку. Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області їй відмовлено у призначенні пенсії з підстав проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року менше трьох років. Із цим рішенням ОСОБА_1 не погоджується й зазначила, що наявність у неї посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи дає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-ХІІ та свідчить про проживання (роботу) у зоні гарантованого добровільного відселення упродовж трьох років станом на 01 січня 1993 року. Крім того період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, що становить більше трьох років, підтверджено довідками Камінь-Каширської міської ради та Грудківської сільської ради. Позивачка стверджує, що на момент аварії на Чорнобильській АЕС перебувала у місті Камінь-Каширський Волинської області, а в період навчання (з 01 вересня 1988 року по 17 травня 1989 року) фактично проживала у селі Грудки Волинської області.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13 травня 2025 року №032950012390. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 20 травня 2025 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу. Зазначає, що документами підтверджено факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення в с. Камінь-Каширський Камінь-Каширського району Волинської області згідно довідки № 3843 від 22.04.2025 року станом на 01.01.1993 р. – 2 роки 7 місяців 18 днів. Не зараховано до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення період навчання з 01.09.1988 по 21.01.1989 згідно диплома № НОМЕР_1 від 17.05.1989р. в Луцькому середньому кооперативному професійно-технічному училищі, оскільки м. Луцьк не відноситься до цієї зони. За доданими документами до страхового стажу не зараховано згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 10.05.1989р.;- період роботи з 21.03.1994р. по 18.08.1994р., оскільки дата наказу при прийнятті дописано іншою особою, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 року № 58. Враховуючи зазначене, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 13.05.2025 відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку із відсутністю періоду проживання (роботи) станом на 01.01.1993р. 3-х років. Відтак, виходячи з викладеного, вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
05 травня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області (за місцем свого проживання) із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, що не є спірним.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи працівниками ГУ ПФУ у Волинській області заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Харківській області, рішенням якого від 13 травня 2025 року № 032950012390 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку з тих підстав, що період проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення на 01 січня 1993 року становить менше трьох років – 2 роки 7 місяців 18 днів. До періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання згідно з дипломом від 17 травня 1989 року № НОМЕР_1 з 01 вересня 1988 року по 21 січня 1989 року у Луцькому середньому професійно-технічному училищі, оскільки місто Луцьк не відноситься до цієї зони). Одночасно зазначено, що страховий стаж становить 30 років 9 місяців 15 днів.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними позивачка звернулася в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За умовами частини першої статті 26 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-ІV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Частиною першою статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ). Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року.
Згідно статті 55 Закону №796-XII умовами призначення пенсії позивачу із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-ІV, є: наявність відповідного страхового стажу (з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року), зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку; постійне проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років; досягнення необхідного віку для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону №796-XII.
Початкова величина зниження пенсійного віку (на 3 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні (вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі №460/38580/22, від 24 травня 2024 року у справі №460/17257/23, від 16 жовтня 2024 року у справі №140/14380/23).
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Колегія суддів також враховує, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Частиною третьою статті 65 Закону №796-XII визначено, що документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відтак, документом, який підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846; Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1, зі мінами), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи: для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення; для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Відповідно до пункту 2.22 розділу II Порядку №22-1 для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Із відомостей паспорта громадянина України вбачається, що позивач ОСОБА_1 народилася в місті Камінь-Каширський Волинської області.
Окрім цього, з матеріалів справи, а саме з довідки Камінь-Каширської міської ради від 22 квітня 2025 року №3843 вбачається, що ОСОБА_1 проживала та була зареєстрована у місті Камінь-Каширський Волинської області з 15 січня 1976 року по 12 січня 1989 року, з 20 січня 1994 року по 23 березня 1999 року (по вулиці Шевченка, 17/5), з 23 березня 1999 року по 24 жовтня 2006 року (по АДРЕСА_1 ), з 27 жовтня 2006 року по 05 січня 2015 року (по АДРЕСА_2 ), з 05 січня 2015 року по теперішній час (по АДРЕСА_1 ); підстава видачі – будинкова книга, дані Реєстру територіальної громади, довідка ВУЖКГ від 17 грудня 2019 року №260. Також періоди проживання з 15 січня 1976 року по 12 січня 1989 року, з 20 січня 1994 року по 23 березня 1999 року у місті Камінь-Каширський Волинської області підтверджено довідками від 07 лютого 2025 року №555 та від 17 грудня 2019 року №260.
Також, згідно довідки Грудківської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 18 грудня 2019 року №2664 ОСОБА_1 у період з 13 січня 1989 року по 30 серпня 1989 року була зареєстрована та проживала в селі Грудки Волинської області.
Місто Камінь-Каширський та село Грудки Волинської області включено в перелік населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській AEC, і віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Позивачка є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 (категорія 3).
Виходячи зі змісту спірного рішення, апелянт заперечує можливість проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення у період з 01 вересня 1988 року по 21 січня 1989 року під час навчання у Луцькому середньому кооперативному професійно-технічному училищі, який розташований у місті Луцьку, тобто у населеному пункті, який відповідно до Постанови №106 не віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Апеляційний суд з цього приводу зазначає, що позивачка надала довідку Камінь-Каширської міської ради від 22 квітня 2025 року №3843 про зареєстроване місце проживання в місті Камінь-Каширський Волинської області, зокрема, з 26 квітня 1986 року по 12 січня 1989 року та довідку Грудківської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 18 грудня 2019 року №2664 про зареєстроване місце проживання у селі Грудки Волинської області у період з 13 січня 1989 року по 30 серпня 1989 року. Докази місця проживання позивача у цей період в іншому населеному пункті відсутні. Також відповідачами не може заперечуватися можливість позивачки приїжджати від місця навчання до місця проживання (населені пункти знаходяться в межах однієї області).
Поряд з тим колегія суддів вкотре наголошує, що позивачка має статус особи, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , тоді як згідно із абзацом восьмим пункту 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (категорія 3) видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
Верховний Суд у постановах від 07 травня 2024 року у справі №460/38580/22, від 24 травня 2024 року у справі №460/17257/23 виснував, що наявність у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), умовою видачі якого було факт проживання або роботи станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, дає підстави для зменшення пенсійного віку у загальному порядку – на один рік за кожних два роки проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, факт проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року не менше трьох років підтверджено належними та допустимими доказами – документами, які визначені підпунктом 7 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1.
Згідно з довідкою Камінь-Каширської міської ради від 22 квітня 2025 року №3843 позивач, яка має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, має право на застосування початкової величини для зниження пенсійного віку (на 3 роки), оскільки проживала у місті Камінь-Каширський Волинської області з 26 квітня 1986 року по 12 січня 1989 року. Враховуючи період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років (з 26 квітня 1986 року по 30 серпня 1989 року, а також з 20 січня 1994 року по цей час у населених пунктах Грудки, Камінь-Каширський Волинської області) пенсійний вік підлягає зменшенню на один рік за кожні 2 роки проживання/роботи. Всього можливо зменшити пенсійний вік на 6 років (максимальна величина).
Страховий стаж позивачки є достатнім для призначення пенсії: обчислений органом Пенсійного фонду страховий стаж становить 30 років 9 місяців 15 дні підлягає зменшенню на кількість років зменшення пенсійного віку.
Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акти, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 20 травня 2025 року пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року у справі № 140/5844/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар