КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ

Справа № 947/27422/25
Провадження № 2/947/358/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого – судді Калініченко Л.В.
при секретарі Матвієвої А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою 
Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» 
до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання, 
ВСТАНОВИВ:
Позивач – Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» 23.07.2025 року звернулося до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 820578,99 грн. нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України, з посиланням на невиконання відповідачами взятих на себе грошових зобов`язань за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року, встановлених рішенням суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 22.09.2025 року було прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін по справі, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засіданні. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
У підготовчому судовому засіданні, призначеному на 25.11.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
У судове засідання призначене на 01.04.2026 року представник позивача не з`явився, однак від останнього в матеріалах справи міститься заява про підтримання заявлених вимог, розгляд справи за його відсутності, відсутності заперечень проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судове засідання призначене на 01.04.2026 року також не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не надали. 
Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 
У відповідності до відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 19.09.2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , значаться знятими з реєстрації місця проживання від 18.01.2013 року з адреси: АДРЕСА_1 , без подальшої реєстрації місця проживання на території міста Одеси. 
За наслідком отриманої судом відповіді, повідомлення відповідачів про дату, час і місце проведення судових засідань здійснювалось шляхом надання оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого, відповідачі у відповідності до приписів ч.11 ст. 128 ЦПК України вважаються повідомленими належним чином.
Одночасно, судом здійснювалось повідомлення відповідачів про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі за їх останнім зареєстрованим місцем проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , однак уся поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачам, була повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Крім того, судом здійснювалось повідомлення відповідачки – ОСОБА_2 про дату, час і місце проведення судових засідань шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі за зазначеними позивачем адресами її місця проживання, а саме за адресами: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , однак уся поштова кореспонденція, яка була скерована для вручення відповідачці за вказаними адресами, була також повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Таким чином, відповідачі про дату, час і місце проведення розгляду справи повідомлені належним чином у відповідності до положень статті 128 ЦПК України, однак, у встановлений судом строк не скористались процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, не було надано заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, про причини неявки до судового засідання суд не повідомили.
При викладених підставах, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Статтею 210 ЦПК України передбачено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У відповідності до ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Приймаючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засідані за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 07.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2007/36-19/26, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 235000 доларів США, зі сплатою 13 процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з липня 2007 року по травень 2017 року щомісячно рівними частками по 1959 доларів США, в червні 2017 року - 1879 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості 06 червня 2017 року, на умовах, визначених цим Договором. Кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - земельної ділянки, площею 0,096 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 та земельної ділянки, площею 0,108 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до п. 1.3. кредитного договору, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає: в день укладання цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно земельну ділянку, площею 0,096 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка стане власністю позичальника у майбутньому, та для придбання якої, згідно з п. 1.2. цього договору, надається кредит, заставною вартістю 700600 гривень. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку. В день укладання цього договору з позичальником іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку нерухоме майно земельну ділянку, площею 0,108 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка стане власністю позичальника у майбутньому, та для придбання якої, згідно з п. 1.2. цього договору, надається кредит, заставною вартістю 788000 гривень. Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку. Протягом двох робочих днів після отримання державного акта на право приватної власності на землю, зазначену в п. 1.2. цього Договору, з позичальником договору про внесення змін до іпотечних договорів, зазначених в п. 1.3.1., 1.3.2. цього Договору, в яких сторони змінюють опис предмета іпотеки: замість земельної ділянки, яка стане власністю позичальника в майбутньому - земельна ділянка, яка належить позичальнику на праві власності на підставі державного акта на право приватної власності землю. Договір про внесення змін до іпотечного договору посвідчується нотаріально. на 1.3.4. в день укладання цього договору з позичальником та поручителем - ОСОБА_2 трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливих штрафних санкцій.
Відповідно до п. 7.3., договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих не себе зобов`язань, з урахуванням положень договору.
Того ж дня, 07.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №07-15/687, відповідно до умов якого поручитель - ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником - ОСОБА_1 зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 2007/36-19/26 від 07.06.2007 року. 
Відповідно до п. 2.1. договору поруки, зміст забезпеченого порукою зобов`язання: повернення кредиту в розмірі 235000 доларів США, з наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з липня 2007 року по травень 2017 року щомісячно рівними частками по 1959 доларів США; - в червні 2017 року - 1879 доларів США; та кінцевим терміном повернення заборгованості 06 червня 2017 року, а також дострокового погашення, у випадках передбачених договором кредиту; сплата визначених згідно п. 1.1. договору кредиту процентів не пізніше десятого числа місяця наступного за тим, в якому нараховані проценти; сплата штрафних санкцій згідно з умовами договору кредиту.
30.01.2012 року Дніпровським районним судом міста Києва видано стягувачеві – ПАТ «Укрсоцбанк», виконавчі листи №6-5094/11 на підставі рішення Третейського суду від 16.12.2011 року по справі №6-5094/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року, а саме відносно двох боржників : ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором № 2007/36-19/26 від 07.06.2007 року в загальному розмірі 2703081,01 грн.
У виконавчих листах встановлено строк набрання рішенням Третейського суду від 16.12.2011 року по справі №6-5094/11 законної сили 16.12.2011 року. 
Судом встановлено, що виконавчий лист №6-5094/11, виданий Дніпровським районним судом міста Києва відносно боржника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 2703081,01 грн., перебував на примусовому виконанні у Першому Суворовському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження ВП №39214034, в межах якого 24.12.2023 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, боржником за яким є ОСОБА_2 .
Виконавчий лист №6-5094/11, виданий Дніпровським районним судом міста Києва відносно боржника ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 2703081,01 грн., перебував на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Комінтернівського районного управління юстиції Одеської області в межах виконавчого провадження ВП №35330009, в межах якого 26.06.2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, боржником за яким є ОСОБА_1 .
Протоколом позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» №4/2019 від 15.10.2019 року вирішено зокрема, затвердити передавальний акт №1. Встановити, що акціонери Акціонерного товариства «Альфа-Банк» визнають усі права та обов`язки Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному актів. Визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у Передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 р.
Рішенням № 5/2019 Єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року затверджено передавальний акт (додаток №1). Визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме - 3 15 жовтня 2019 р. (з дати затвердження передавального акту цим Рішенням єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та рішенням Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк»). Уповноважено голову та членів комісії для проведення реорганізації Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на здійснення подальших дій щодо припинення Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом його приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк».
12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» та АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадських формувань 30 листопада 2022 року.
З наданих представником позивача розрахунків заборгованості суми трьох відсотків річних та інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України, яка розрахована на суму заборгованості за кредитним договором № 2007/36-19/26 від 07.06.2007 року стягнутої рішенням третейського суду по справі №6-5094/11, вбачається наявним відомості про те, що в рахунок погашення суми заборгованості за кредитним договором № 2007/36-19/26 від 07.06.2007 року в загальному розмірі 2703081,01 грн., боржниками було частково погашено заборгованість, а саме 12.01.2018 року в сумі 169608,97 грн., 15.02.2018 року в сумі 152810,42 грн., за наслідком чого починаючи з березня 2018 року розмір непогашеної заборгованості за вказаним кредитним договором становить у розмірі 2380661,62 грн.
Доказів на підтвердження погашення відповідачами решти суми заборгованості за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року у розмірі 2380661,62 грн., яка стягнута рішенням третейського суду від 16.12.2011 по справі №6-5094/11, на виконання якого 30.01.2012 року Дніпровським районним судом міста Києва були видані відповідні виконавчі листи №6-5094/11, матеріали справи не містять.
У відповідності до наданих позивачем розрахунків заборгованості нарахувань згідно зі ст.625 ЦК України, вбачається, що три відсотки річних за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, які нараховані на частину непогашеної суми заборгованості за кредитним договором № 2007/36-19/26 від 07.06.2007 року в сумі 2380661,62 грн., стягнутої за рішенням третейського суду, становлять 214455,22 грн.; а сума інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України за період з березня 2019 року по лютий 2022 року, нараховані на зазначену суму непогашеної заборгованості, становлять 606123,77 грн., а в цілому 820578,99 грн.
Приймаючи наявність вказаної суми заборгованості, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За змістом положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та матеріальних втрат кредитора.
Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Приймаючи викладене та досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст. 526, 527, 530, 546, 549, 550, 556, 625 ЦК України.
На підставі поданих до суду доказів вбачається, що рішенням третейського суду від 16.12.2011 року по справі №6-5094/11, на виконання якого 30.01.2012 року Дніпровським районним судом міста Києва були видані відповідні виконавчі листи №6-5094/11, стягнуто з відповідачів солідарно на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого станом на теперішній час є АТ «СЕНС БАНК») заборгованість за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року у розмірі 2703081,01 грн.
З наявних доказів вбачається, що відповідачами належним чином вказане рішення не виконано, заборгованість за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року у розмірі 2703081,01 грн. в повному обсязі не погашена, розмір якої починаючи з березня 2018 року становить в сумі 2380661,62 грн.
Таким чином, в даній справі вимога кредитора вже захищена, що підтверджується виконавчими листами №6-5094/11, виданими 30.01.2012 року Дніпровським районним судом міста Києва на примусове виконання рішення третейського суду від 16.12.2011 року по справі №6-5094/11, за яким з відповідачів стягнуто солідарно суму заборгованості, а отже зобов`язання не є натуральними, також вимога не є задавненою.
Одночасно судом враховуються висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Таким чином, з огляду на наявність рішення третейського суду, яким стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року в солідарному порядку, яке не виконано відповідачами в повному обсязі, сума заборгованості яких починаючи з березня 2018 року становить в сумі 2380661,62 грн., суд доходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення третейського суду, на виконання якого судом видані відповідні виконавчі листи.
Судом приймається, що між АТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином було укладено договір поруки №07-15/687 від 07.06.2007 року, згідно з яким поручитель - ОСОБА_2 солідарно відповідає перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року.
За рішенням третейського суду від 16.12.2011 року по справі №6-5094/11, на виконання якого 30.01.2012 року Дніпровським районним судом міста Києва були видані відповідні виконавчі листи №6-5094/11, заборгованість за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року у розмірі 2703081,01 грн. стягнута на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого станом на теперішній час є АТ «СЕНС БАНК») з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26 січня 2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26 січня 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що «наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».
Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 208/42/23 (провадження № 61-9498св24).
На підставі вищевикладеного суд доходить про обґрунтованість доводів позивача про наявність правових підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3 % річних та інфляційні втрати, унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання.
За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) дійшла до висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не сплила, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 (провадження № 61-2772св25).
Як вже судом зазначалось, у відповідності до наданих позивачем розрахунків заборгованості нарахувань згідно зі ст.625 ЦК України, вбачається, що три відсотки річних за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, які нараховані на частину непогашеної суми заборгованості за кредитним договором № 2007/36-19/26 від 07.06.2007 року в сумі 2380661,62 грн., стягнутої за рішенням третейського суду, становлять 214455,22 грн.; а сума інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України за період з березня 2019 року по лютий 2022 року, нараховані на зазначену суму непогашеної заборгованості, становлять 606123,77 грн., що в цілому складає 820578,99 грн.
Надаючи оцінку вказаним розрахунком, судом у тому числі враховується, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.
Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18 та у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21).
У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/13011/23 (провадження № 61-5082св24) зазначено, що разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв основну заборгованість лише за тілом кредиту та не врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.
Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).
Відповідачами не надано заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості, як і не доведено, що невиконання зобов`язань по сплаті вказаної заборгованості сталося не з їх вини.
Судом встановлено вірність вищевказаних розрахунків, у зв`язку з чим, нараховані позивачем інфляційні втрати та три відсотки річних відповідають вимогам Закону та підлягають солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.
Ухвалюючи рішення суду по справі судом враховується, що відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню,
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню у відшкодування сплачений останнім судовий збір у загальному розмірі 9846,96 грн. в рівних частках з кожного, тобто по 4923,48 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 1-18, 76-89, 141, 258-260, 263-265, 274-279, 280-282, 352-354 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Позовну заяву Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_1 (останнє відоме зареєстроване місце проживння: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 (останнє відоме зареєстроване місце проживння: АДРЕСА_5 ) про стягнення заборгованості за невиконання грошового зобов`язання - задовольнити.
Стягнутисолідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; код ЄДРПОУ: 23494714) суму трьох відсотків річних та інфляційних витрат, нарахованих у відповідності до положень статті 625 Цивільного Кодексу України на суму заборгованості 2703081,01 грн. за невиконаними зобов`язаннями за кредитним договором №2007/36-19/26 від 07.06.2007 року встановленим рішенням суду, за період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, у загальному розмірі 820578 (вісімсот двадцять тисяч п`ятсот сімдесят вісім) гривень 99 (дев`яносто дев`ять) копійок, яка складається з: суми нарахувань трьох відсотків річних на кредитну заборгованість - 214455 (двісті чотирнадцять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 22 (двадцять дві) копійки, суми нарахувань інфляційних втрат на кредитну заборгованість – 606123 (шістсот шість тисяч сто двадцять три) гривні 77 (сімдесят сім) копійок. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; код ЄДРПОУ: 23494714) у відшкодування витрат зі сплати судового збору 4923 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять три) гривні 48 (сорок вісім) копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100; код ЄДРПОУ: 23494714) у відшкодування витрат зі сплати судового збору 4923 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять три) гривні 48 (сорок вісім) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складання.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13.04.2026 року.

Головуючий       Л. В. Калініченко