ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4158/26 Справа № 214/9213/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Фролова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/9213/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідачі  ОСОБА_2 , приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепа Наталія Миколаївна
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Фроловою Н.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 січня 2026 року,
УСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до сууд з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепи Н.М. про визнання відмови позивача такою, що була здійснена під впливом тяжких обставин та її скасування, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті батька позивача - ОСОБА_3 відкрилася спадщина на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 . 
В період часу для прийняття спадщини позивачем була написана відмова від її прийняття, яка за наявності двох спадкоємців ОСОБА_1 та його брата ОСОБА_4 , а в подальшому його доньки ОСОБА_2 , повинна перейти до спадкоємців за законом першої черги. 
Однак у зв`язку з його відмовою від спадщини, єдиним власником майна є його брат (в подальшому його донька), який не зважаючи на законне право власності в однакових частках скористався його відсутністю, за умови проходження ним військової служби в збройних силах України, та прийняв спадщину відповідно до свідоцтва про право на спадщину 64054480 від 12 квітня 2019 року. 
Позивач вважає, що за наявності відмови позивача від всього майна, яке належало його батькові є брат позивача (донька його брата). Право скасувати відмову від прийняття спадщини позивачем було пропущено у зв`язку з його відсутністю. 
Також зазначає в позовній заяві про те, що відмова і прийняття спадщини було здійснено у різні періоди та у різних нотаріусів, що на думку позивача вказує на зацікавленість останнього збільшити свою частку та в подальшому скористатися першочерговим правом викупу його частки, яка буде незначною відповідно до норм закону. Вважає відмову від прийняття спадщини такою, що була здійснена під впливом тяжких обставин.
До тяжких обставин в сврїй позовній заяві позивач відносить перебування у зоні бойових дій, дію в умовах стресу, інформаційної ізоляції, та не усвідомлення правових наслідків відмови. Позивач посилається на те, що він не мав змоги отримати юридичну допомогу або змінити свою позицію, не мав реальної можливості відкликати або скасувати відмову через воєнні дії та службу. Вважає, що його відмова від спадщини була вчинена під впливом обставин, які позбавляли його можливості діяти усвідомлено, і не може тягнути правових наслідків.
На підставі наведеного вище позивач просив суд поновити строк для звернення до суду з даним позовом; визнати відмову позивача такою, що була здійснена під впливом тяжких обставин та скасувати її; визначити додатковий строк тривалістю 6 (місяців) для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його батька ОСОБА_3 .
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив істотний доказ, що має вирішальне значення для справи, а саме довідку нотаріуса, яка підтверджує, що про наявність спадкової справи позивачу стало відомо лише 09 червня 2024 року, тобто після смерті його брата. Цей доказ є ключовим, оскільки він безпосередньо підтверджує відсутність у позивача інформації про перебіг спадкової справи; неможливість своєчасного відкликання відмови від спадщини; відсутність реальної можливості впливати на реалізацію своїх спадкових прав; відсутність добровільності та усвідомленості волевиявлення. Попри це, суд першої інстанції не надав жодної оцінки зазначеному доказу, не спростував його достовірність, не зазначив причин, з яких він був відхилений або визнаний таким, що не має значення.
Таким чином, відповідно до сталої практики ЄСПЛ, недослідження довідки нотаріуса, яка є ключовим доказом у справі, призвело до неповного з`ясування фактичних обставин, що саме по собі є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обмежився виключно формальним фактом наявності заяви про відмову від прийняття спадщини, не перевіривши чи усвідомлював позивач правові наслідки поданої заяви, чи мав позивач реальний доступ до матеріалів спадкової справи та інформації про її перебіг, чи була відмова дійсно добровільною, а не наслідком обмежених обставин або інформаційної ізоляції.
Наявність письмової заяви сама по собі не є безумовним доказом дійсності волевиявлення особи. Суд зобов`язаний встановити не лише зовнішню форму правочину, а й внутрішню сторону - чи була воля особи вільною, усвідомленою та сформованою за відсутності обмежуючих обставин. Ігнорування цього обов`язку призвело до підміни судового дослідження формальним підтвердженням існування документа.
Також апелянт зазначає, що нотаріус, який приймав заяву про відмову, обмежився формальним прийняттям документа, нотаріус, який вів спадкову справу, не виконав обов`язок повторної перевірки дійсності та добровільності відмови, хоча саме вона визначила обсяг спадкових прав позивача. Це є грубим порушенням нотаріальних гарантій.
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував та не дослідив фактичне місце проживання позивача, яке не збігалося з місцем відкриття спадщини та ведення спадкової справи, що істотно впливало на можливість своєчасно отримати інформацію про відкриття спадкової справи, реальний доступ до матеріалів спадкової справи, можливість належно оцінити правові наслідки поданої заяви про відмову, можливість відкликання або коригування волевиявлення у встановлені законом строки.
Крім того апелянт вказує на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, обмежившись формальним встановленням факту наявності заяви про відмову від прийняття спадщини. Проте суд не врахував та не перевірив, чи відповідає ця відмова вимогам матеріального права, а саме статтям 1269, 1272, 1273 1275 Цивільного кодексу України.
Апелянт наголошує на тому, що його перебування на військовій службі у Збройних Силах України в умовах воєнного стану є об`єктивною, незалежною від його волі обставиною, яка істотно вплинула на можливість реалізації спадкових прав. Фактичне виконання військового обов`язку, перебування у зоні підвищеної небезпеки, обмеження свободи пересування, відсутність доступу до правової допомоги та нотаріальних послуг позбавляли позивача реальної можливості усвідомлено оцінити правові наслідки відмови від спадщини та своєчасно змінити своє волевиявлення. За таких умов відмова від прийняття спадщини не може вважатися результатом вільного, усвідомленого та добровільного волевиявлення, а пропуск строку для прийняття спадщини - наслідком недбалості позивача. Навпаки, він зумовлений службою у Збройних Силах України та дією воєнного стану, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду визнається поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Суд першої інстанції, формально пославшись на наявність заяви про відмову від спадщини, не оцінив вплив служби у Збройних Силах України на здатність позивача реалізувати своє право на спадкування, чим допустив неповне з`ясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи. 
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копіє свідоцтва про народження № НОМЕР_1 .
Брат позивач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , що підтверджується копіє свідоцтва про народження № НОМЕР_2 .
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіє свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .
Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Мазепою Наталією Миколаївною було відкрито спадкову справу № 57/2018. 
В результаті поданих нотаріусом запитів, було виявлено майно, яке належало за життя ОСОБА_3 , а саме земельна ділянка, загальною площею 0,1235 га за кадастровим номером 1221882000:03:001:0521 за цільовим призначенням : 02 01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та 1/4 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
06 липня 2018 року до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Мазепі Н.М. надійшла заява за вхідним номером 224/02-14 від сина померлого спадкодавця, позивача ОСОБА_1 , наступного змісту «повідомляю, що усвідомлюю значення своїх дій, маю можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, без застосування до мене фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляюсь від належної мені спадщини за законом на користь іншого спадкоємця за законом першої черги, сина померлого: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на спадщину за законом не претендую та звертатись до суду за продовженням строку для прийняття спадщини не буду». Підпис позивача ОСОБА_1 засвідчено нотаріусом, особу встановлено за паспортом. Заява долучена до спадкової справи № 57/2018.
06 липня 2018 року до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Мазепі Н.М. надійшла заява вхідний номер 223/02-14 від дружини померлого спадкодавця ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 наступного змісту «повідомляю, що усвідомлюю значення своїх дій, маю можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, без застосування до мене фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляюсь від належної мені спадщини за законом на користь іншого спадкоємця за законом першої черги, сина померлого: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на спадщину за законом не претендую та звертатись до суду за продовженням строку для прийняття спадщини не буду». Підпис дружини спадкодавця ОСОБА_5 засвідчено нотаріусом, особу встановлено за паспортом. Заява долучена до спадкової справи № 57/2018.
06 липня 2018 року до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Мазепі Н.М. надійшла заява вхідний номер 222/02-14 від сина померлого спадкодавця ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 про те, що все спадкове майно, що залишилось після смерті він приймає за законом та на підставі ст.1261 ЦК України та /або за заповітом. Підпис ОСОБА_4 засвідчено нотаріусом та особу перевірено за паспортом. Заява долучена до спадкової справи № 57/2018
Таким чином, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу були прийняті та долучені до спадкової справи № 57/2018 дві відмови від прийняття спадщини від дружини та позивача - сина померлого спадкодавця ОСОБА_3 , та прийнято заяву від іншого сина спадкодавця ОСОБА_4 , який прийняв спадщину в повному обсязі.
12 квітня 2019 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка складається з земельної ділянки загальною площею 0,1235 га за кадастровим номером 1221882000:03:001:0521 за цільовим призначенням: 02 01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : Дніпропетровська область, Криворізький район, Глеюватська сільська рада село Глеюватка. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про визнання відмови позивача такою, що була здійснена під впливом тяжких обставин та її скасування, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд першої інсанції виходив з того, що позивач не надав належні та достатні докази на підтвердження написання ним заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом тяжких обставин, а також з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього ЦК України, також не надав належні та достатні докази на підтвердження поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини.
За змістом частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За правилами частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України.
Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України).
Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина 2 статті 1274 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч.5 ст.1274 ЦК України).
Згідно із положеннями статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Тлумачення частини шостої статті 1273 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями частини п`ятої статті 1274 ЦК України дає підстави для висновку, що в разі неподання заяви про відкликання відмови від прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, така відмова може бути визнана судом недійсною за позовом сторони такого правочину (заінтересованої особи), виключно з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Відмова від прийняття спадщини, відмова від прийняття спадщини на користь іншої особи, відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини є односторонніми правочинами, які можуть бути визнані недійсними в судовому порядку.
Тлумачення норм статей 1273, 1274 ЦК України дає підстави зробити висновок про існування двох видів відмови від права на прийняття спадщини: без зазначення особи, на користь якої вона зроблена, та із зазначенням такої особи або осіб.
Засади здійснення суб`єктивного права спадкоємців, на користь яких відкрилася спадщина, на відмову від її прийняття, визначені статтями 1273, 1274 ЦК України.
Стаття 1273 ЦК України встановлює загальні вимоги щодо права на відмову від прийняття спадщини.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, проте за частиною шостою цієї статті відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Стаття 1274 ЦК України регламентує особливості відмови від прийняття спадщини на користь іншої особи і спрямована, насамперед, на визначення кола тих спадкоємців, на користь яких може бути заявлена відмова.
Ця стаття не містить жодної норми, яка б змінювала (уточнювала) правило частин п`ятої, шостої статті 1273 ЦК України щодо права на відкликання заяви про відмову.
Це право є універсальним і не залежить від виду відмови.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостоїстатті 1273ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цьогоКодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на вчинення 06 липня 2018 року відмови від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 під впливом помилки, визначив правовою підставою позову правила статті 229 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що невідповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довестинаявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом.
У цій справі, 06 липня 2018 року до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Мазепі Н.М. надійшла заява за вхідним номером 224/02-14 від сина померлого спадкодавця, позивача ОСОБА_1 , наступного змісту «повідомляю, що усвідомлюю значення своїх дій, маю можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для мене істотне значення, без застосування до мене фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею відмовляюсь від належної мені спадщини за законом на користь іншого спадкоємця за законом першої черги, сина померлого: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на спадщину за законом не претендую та звертатись до суду за продовженням строку для прийняття спадщини не буду». Підпис позивача ОСОБА_1 засвідчено нотаріусом, особу встановлено за паспортом. Заява долучена до спадкової справи № 57/2018.
Вказані обставини, зокрема такі як особистий підпис, запис, що «прочитано» та «підписано», свідчать про обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.
На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відмова позивача від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , відповідно до змісту заяви, відповідала його волевиявленню, у заяві зазначено, що заявник усвідомлював значення своїх дій, розумів обставини, фізичного чи психологічного тиску до нього не застосовувалося. Заявнику роз`яснено зміст статей 1269, 1272, 1273-1275 ЦК України.
Позивач стверджує, що на момент відкриття спадщини він проходив військову службу у Збройних Силах України, та зв`язку з виконанням конституційного обов`язку із захисту держави, фактично був позбавлений можливості вчасно звернутися до нотаріуса та реалізувати право на прийняття спадщини. Подана від позивача заява про відмову від прийняття спадщини була наслідком тяжких обставин, психологічного тиску та непоінформованості щодо правових наслідків тому позивач вважає, що його відмова від спадщини має бути визнана недійсною, як такою, що подана під впливом тяжких обставин, пов`язаних із проходженням військової служби під час воєнного стану, а спадкове право - поновлене судом.
Ознаками правочину, щодо якого може бути застосовано положення статті 233 ЦК України, є вчинення правочину особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно. Тобто особа усвідомлює свої дії, але вимушена їх вчиняти через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.
З матеріалів справи слідує, що оспорювану заяву про відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи - брата ОСОБА_4 позивач підписав за спливом близько 5 місяців після смерті ОСОБА_3 , доказів того, що заява була складена, підписана та подана в умовах психологічного тиску та непоінформованості щодо правових наслідків, матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що він проходив військову службу у Збройних Силах України, та зв`язку з виконанням конституційного обов`язку із захисту держави, фактично був позбавлений можливості вчасно звернутися до нотаріуса та реалізувати право на прийняття спадщини колегі суддів вважає такими, що не можуть бути підставою для встановлення факту того, що правочин було вчинено ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки позивач особисто 06 липня 2018 року подав приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Мазепі Н.М. заяву, в якій повідомив, що він усвідомлює значення своїх дій, має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, та відмовився від належної йому спадщини за законом на користь іншого спадкоємця. При цьому підпис позивача засвідчено нотаріусом, особу встановлено за паспортом.
Також при вирішенні даного спору судом першої інстанції надано належну оцінку тому, що позивач звернувся з позовом до суду більше ніж через 7 років після подання заяви про відмову від прийняття спадщини нотаріусу.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, обґрунтовано виходив із недоведеності вчинення ОСОБА_1 оспорюваного правочину під впливом помилки, чи тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Відтак, у суду відсутні підстави для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька.
Крім того, відповідно до ст. ст. 1269, 1270 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто, для чого встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Дія цих правових положень Цивільного кодексу України, за юридичною силою є вищою ніж положення зазначеної постанови Кабміну України.
Колегія суддів зауважує, що позивач не скористався правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини.
При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини через помилкове сприйняття наслідків вчиненого правочину не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
На виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, її прав та обов`язків, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні його позову.
Висновок суду про відсутність правових підстав для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною з наведених у позові підстав ґрунтується на законі та узгоджується з наявними у матеріалах справи доказами, яким суд дав належну оцінку.
Доводи, наведені на обґрунтування вимог апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права,не вказують на порушення судом норм процесуального права і фактично зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин.
Зокрема, доводи апеляційної скарги про те, що суд не дослідив істотний доказ, що має вирішальне значення для справи, а саме довідку нотаріуса, яка підтверджує, що про наявність спадкової справи позивачу стало відомо лише 09 червня 2024 року, тобто після смерті його брата, тому, відповідно до сталої практики ЄСПЛ, недослідження довідки нотаріуса, яка є ключовим доказом у справі, призвело до неповного з`ясування фактичних обставин, що саме по собі є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки інформаційна довідка зі Спадкого реєстру від 09 червня 2024 року ніяким чином не свідчить про те, що про наявність спадкової справи позивачу стало відомо лише 09 червня 2024 року, тобто після смерті його брата з урахуванням того, що позивач особисто 06 липня 2018 року подав приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Мазепі Н.М. заяву про відмову від спадщини.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: