Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року Справа№200/9444/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабіча С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), відповідно до якої просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 року по 24.11.2025 року включно.;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 року по 24.11.2025 року включно у сумі 310 570 гривень 04 копійки.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.11.2025 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 року у справі №200/461/25 відповідачем виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 19.05.2023 року у загальній сумі 173955,21 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою. 
Таким чином повідомленнями про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні. 
Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 03.09.2021 року, а крайню виплату відповідачем здійснено 25.11.2025 року, то відповідачем затримано розрахунок з 04.09.2021 року по 24.11.2025 року. Проте відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
За доводами позивача, як вбачається із довідки про грошове забезпечення: 
- у липні 2021 року виплати позивачу складають 18571,73 грн;
- у серпні 2021 року виплати позивачу складають 30564,84 грн. 
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (18571,73 грн. + 30564,84 грн.) / 62 = 792,52 грн. Середній заробіток за період з 04.09.2021 року по 18.07.2022 року складає: 792,52 грн х 318 днів = 252 021,36 грн.
Загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 266 107,53 гривень, з яких: 
– 52 152,32 грн - грошове забезпечення виплачено у добровільному порядку при звільненні з військової служби; 
– 173 955,21 грн - виплачено на виконання рішення суду. 
Частка заборгованості складає: 173 955,21 грн. / 266 107,53 грн. * 100% = 65,37%.
Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення належна позивачу має складати: 252 021,36 грн. х 65,37% = 164 746,36 грн. 
Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає: 792,52 грн. х 184 дні = 145 823,68 грн. 
Загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постановах від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 30 квітня 2025 року у справі №520/22859/23 складає: 164 746,36 грн. + 145 823,68 грн. = 310 570,04 грн.
Ухвалою суду від 05.12.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення компенсації втрати частини доходів, зобов`язання вчинити певні дії та відкрити провадження у справі № 200/9444/25. Призначено дану справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якої просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Зазначав, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 у справі №200/461/2 з урахуванням змін викладених у постанові суду апеляційної інстанції відповідачем здійснено ОСОБА_1 відповідний перерахунок грошового забезпечення та інших видів винагород, а саме: 
в період проходження військової служби за контрактом з 30.01.2020 по 03.09.2021 в загальній сумі 64455,11 грн.; 
в період проходження військової служби за призовом під час мобілізації із числа резервістів в особливий період в загальній сумі 112149,16 грн. 
28.09.2025 року у зв`язку з відсутністю дійсних банківських реквізитів, на рахунок Держказначейької служби на ім`я ОСОБА_1 було виплачено різницю перерахованого грошового забезпечення та інших видів винагород у загальній сумі 173955,21 грн. 
Після отримання відповідних реквізитів 24.11.2025 року кошти було перераховано на рахунок ОСОБА_1 .
Вказує, що здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час можливої затримки розрахунку при звільненні в період з 04.09.2021 року по 24.11.2025 року не є об`єктивним та включає в себе періоди, коли здійснення розрахунків відповідачем було суттєво ускладнено або унеможливлено в зазначених вище умовах, які не залежать від його дій чи волі.
Зауважує, що як вбачається з обґрунтування вимог, викладених в позовній заяві, спірною в даному випадку є виключно можлива затримка остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, коли позивач проходив службу за контрактом в період з 30.06.2016 по 03.09.2021, був виключений зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та з ним було проведено остаточний розрахунок при звільненні 03.09.2021. 
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 року у справі № 200/461/25 з урахуванням змін викладених у постанові суду апеляційної інстанції відповідачем здійснено ОСОБА_1 відповідний перерахунок грошового забезпечення та інших видів винагород, а саме: 
в період проходження військової служби за контрактом з 30.01.2020 по 03.09.2021 в загальній сумі 64455,11 грн, що підтверджується довідками, які долучаються. 
Вказане спростовує твердження позивача та виключає суми здійсненого перерахунку на виконання рішення суду, що стосуються періоду проходження військової служби за призовом під час мобілізації із числа резервістів в особливий період з 24.02.2022 року по 09.03.2024 року. 
У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням позивача, складає: 
за липень 2021 року – 11531,70 грн, 
за серпень 2021 року – 11769,61 грн, разом – 23301,31 грн. 
Середній заробіток за день – 375,83 грн. (23301,31 грн. / 62 к.д.). 
Загальний розмір виплат нарахованих та виплачених позивачеві при виключенні зі списків особового складу складає 116607,43 грн (100 %), з яких: 52152,32 грн. (44,73 %) – виплачено при виключенні зі списків особового складу, що підтверджується довідкою, яка долучається; 64455,11 грн. (55,27 %) – виплачено 28.09.2025 року на виконання рішення суду від 14.02.2025 у справі № 200/461/25. 
Період з наступного дня після остаточного розрахунку (04.09.2021) з урахуванням обставин які не залежали від дій чи волі відповідача (24.02.2022) становить 173 календарних дні. Арифметичний розрахунок середнього заробітку позивача за час можливої затримки остаточного розрахунку при звільненні в період з 04.09.2021 по 28.09.2025, становить: 35935,77 грн. (173 к.д. * 375,83 грн. * 55,27%).
Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини та спірні правовідносини.
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 30.06.2016 року по 03.09.2021 року та з 24.02.2022 року по 09.03.2024 року.
Відповідно до наказу від 08.03.2024 року №263-ОС позивача з 09.03.2024 року виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. 
Із зазначених причин суд враховує наказ начальника санаторію “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” Державної прикордонної служби від 13.12.2024 року №167-ОС про звільнення з 16.12.2024 року в запас старшого сержанта, техніка групи зв`язку зазначеного санаторію ОСОБА_1 . 
Зазначене звільнення також підтверджується військовим квитком позивача серії НОМЕР_2 (аркуш 17 квитка).
Крім того, відповідачем надано довідку про проходження позивачем військової служби з 30.06.2016 року по 03.09.2021 року та з 24.02.2022 року по 09.03.2024 року.
Таким чином, датою звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 слід вважати 09.03.2024 року.
Згідно з випискою з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України позивач з 19.05.2022 року по 31.01.2024 року знаходився в полоні.
Вважаючи, що відповідачем було зменшено позивачу належне йому грошове забезпечення, позивач звернувся до суду
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 30.01.2020 року по 31.12.2020 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року – 2102,00 гривень, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2021 року по 03.09.2021 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, одноразової допомоги при звільненні за 5 календарних років без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 01.01.2021 року по 03.09.2021 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, одноразової допомоги при звільненні за 5 календарних років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року – 2270,00 гривень, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 24.02.2022 року по 31.12.2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 24.02.2022 року по 31.12.2022 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року – 2481,00 гривень, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 01.01.2023 року по 19.05.2023 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2023 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року – 2684,00 гривень, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 20.05.2023 року по 31.12.2023 року без урахування розрахункової величини 2684,00 гривень.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 20.05.2023 року по 31.12.2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розрахункової величини 2684,00 гривень на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 01.01.2024 року по 09.03.2024 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпусток без урахування розрахункової величини 3028,00 гривень.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення, а саме: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості військової служби, щомісячної премії, інших надбавок та доплат з 01.01.2024 року по 09.03.2024 року, грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпусток з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розрахункової величини 3028,00 гривень на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В решті позовних вимог – відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2025 року рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025р. у справі № 200/461/25 – скасувати в частині задоволення позовних вимог за період з 20.05.2023 по 09.03.2024, та в задоволенні цієї частини позовних вимог – відмовлено.
Абзаци десятий – тринадцятий в резолютивній частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025р. у справі №200/461/25 – виключено.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 лютого 2025р. у справі № 200/461/25 - залишено без змін.
25.11.2025 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14.02.2025 року у справі №200/461/25 відповідачем виплачено позивачу перерахунок грошового забезпечення за період з 30.01.2020 року по 19.05.2023 року у загальній сумі 173955,21 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.
Проте за доводами позивача відповідачем не виплачено йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, чим допущено протиправну бездіяльність.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у цій же редакції) В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Таким чином, приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України законодавець обмежив виплату середнього заробітку 6 місяцями.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеному у постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22.
Правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 28.08.2025 року по справі № 580/890/24.
За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.
При цьому, період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Судом встановлено, що у справі, що розглядається, спірний період тривав з 04.09.2021 року (наступний день за датою звільнення позивача).
Отже спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022 року.
За змістом матеріалів справи позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 03.09.2021 року, та при звільненні із позивачем не проведено остаточного розрахунку, що вбачається зі змісту рішення суду у справі № 200/461/25, яким присуджено позивачу недонараховане йому відповідачем за час служби і на час виключення за списків особового складу грошове забезпечення у сумі 173955,21 грн.
Таким чином, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а саме в частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку із позивачем у визначені ст. 116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 року по справі № 440/6856/22 зауважив, що належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року.
Також, Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 року по справі № 440/6856/22 зазначив, що належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року в справі № 489/6074/23 (провадження №14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 року. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону №2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, а отже, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року, до правовідносин, що регулюються новою редакцією статті 117 КЗпП України, неможливо.
Вказаний висновок, від якого відступила Велика Палата, містився зокрема й у постановах касаційного суду, наведених скаржником на обґрунтування наявності передбаченої пунктом 1 частини четвертої КАС України підстави касаційного оскарження.
За правилами частини третьої статті 341 КАС України Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Переглядаючи справу №489/6074/23, Велика Палата, зокрема, нагадала, що в постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом №2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому, Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58- 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). 
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Зазначений підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано апеляційним судом зокрема й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2025 року в справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій суду касаційної інстанції підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат.
Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 19.11.2025 по справі № 200/3661/25.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року по справі № 489/6074/23 вважала справедливим підходом розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку враховуючи відсоткове співвідношенні суми заборгованості від загального розміру належних при звільненні виплат та зменшення відшкодування до суми, співмірної з порушенням.
Отже, при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного.
Чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості (індексації грошового забезпечення) у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.
За змістом позовної заяви представник позивача посилається на те, що відповідно до довідки про грошове забезпечення: у липні 2021 року виплати позивачу складають 18571,73 грн, у серпні 2021 року виплати позивачу складають 30564,84 грн, середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (18571,73 грн. + 30564,84 грн.) / 62 = 792,52 грн.
Відповідачем надано довідку від про розмір грошового забезпечення за два місяці перед переведенням позивача, відповідно до якої середньоденне грошове забезпечення позивача складає 375,83 грн ((грошове забезпечення за липень 2021 року 11631,70 грн + грошове забезпечення за серпень 2021 року 11769,61 грн)/62).
Проте, суд не погоджується з таким розрахунком сторін.
Так, відповідно до архівної відомості щодо позивача за січень - грудень 2021 року позивачу грошове забезпечення нараховано у липні 2021 року в розмірі 18571,73 грн, у серпні 2021 року в розмірі 18809,64 грн (без врахування грошової допомоги на оздоровлення). 
Отже, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 602,92 грн (18571,73 грн + 18809,64 грн) / 62).
Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 03.09.2021 року.
Період затримки розрахунку з позивачем починається з 04.09.2021 року (наступний день після звільнення) та закінчується 18.07.2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), та складає 318 календарних днів.
Розмір середнього заробітку за період з 04.09.2021 року по 18.07.2022 року становить: 602,92 грн х 318 днів = 191728,56 грн.
Як свідчить довідка остаточного розрахунку грошового забезпечення позивача відповідачем нараховано суму при звільненні 52152,32 грн.
Відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума грошового забезпечення в розмірі 173955,21 грн.
При цьому, загальна сума належних позивачу виплат при звільненні мала становити 226107,53 грн (52152,32 грн + 173955,21 грн (сума, яку нараховано позивачу на виконання рішення суду)).
Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 173955,21 грн у процентному виразі дорівнює 65,37 % від 226107,53 грн.
Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку становить 191728,56, отже 65,37% від цієї суми складає 125332,96 грн.
Щодо періоду затримки розрахунку з позивачем при звільненні з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, суд зазначає таке.
Кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період складає 184 календарних днів.
Як вже зазначено вище, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача становить 602,92 грн (18571,73 грн + 18809,64 грн) / 62).
Таким чином, за період затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 по 18.01.2023 (184 днів) середній заробіток склав 110937,28 грн (602,92 грн х 184 днів).
Відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума грошового забезпечення в розмірі 173955,21 грн.
При цьому, загальна сума належних позивачу виплат при звільненні мала становити 226107,53 грн (52152,32 грн + 173955,21 грн (сума, яку нараховано позивачу на виконання рішення суду)).
Таким чином, недоплачена сума належного позивачу грошового забезпечення при звільненні 173955,21 грн у процентному виразі дорівнює 65,37 % від 226107,53 грн.
З огляду на викладене, виходячи з того, що середній заробіток за 184 дні затримки виплати грошового забезпечення склав 110937,28 грн, виплаті на користь позивача за період затримки розрахунку з 19.07.2022 ро по 18.01.2023 року підлягають кошти у сумі 72519,69 грн (65,37% від 110937,28 грн).
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 по 18.01.2023 року в загальному розмірі 197 852,65 грн.
Оскільки як було зазначено судом період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 року до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, то відповідно позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2023 року по 24.11.2025 року задоволенню не підлягають.
Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відстутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 року по 18.01.2023 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.09.2021 року по 18.01.2023 року в загальному розмірі 197 852,65 грн (без урахування обов`язкових платежів та податків).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Повне рішення суду складене 04 березня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч