Справа № 740/6764/25
Провадження № 2/740/503/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 року       місто Ніжин 

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді Роздайбіди О.В.,
при секретарі Дьоміній Н.А.,
за участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Гаєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ніжині в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Талалаївської сільської ради Ніжинського району, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей,
встановив:
27 листопада 2025 року ОСОБА_3 яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом з вимогою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітніх дітей: дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позов обґрунтовано тим, що 07 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що зроблено актовий запис за № 174. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду від 11 січня 2018 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживали з позивачем та знаходилися на його утриманні. Про це свідчить той факт, що у заяві та рішенні про розірвання шлюбу питання з ким будуть проживати неповнолітні діти ОСОБА_2 не підіймала. Діти з 09.09.2020 зареєстровані за разом з позивачем, а саме: АДРЕСА_1 . Отже, наразі на його утриманні перебуває четверо дітей (двоє дітей від першого шлюбу та двоє дітей від другого шлюбу) та дружина, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Його діти, від першого шлюбу: дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - з дати народження дітей фактично проживають з ним, їх батьком, який забезпечує їм повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку; усі діти шкільного віку відвідують школу, мають відповідні соціальні контакти. Діти бажають залишатись разом з батьком, оскільки між ними існують теплі родинні стосунки та міцний зв?язок. Позивач самостійно виконує всі покладені на нього обв?язки з виховання та утримання сина, піклується про фізичний та духовний розвиток, забезпечує належний медичний догляд. Для дітей створені всі належні умови для проживання та навчання.
08 лютого 2025 року між позивачем та відповідачкою укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, який був посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Кострицею С.В.
ОСОБА_1 , як батько, має стабільний дохід та здатний забезпечити дітей усім необхідним, має житло, в якому створив умови для гармонійного розвитку, проживання, навчання і виховання усіх дітей. Відповідачка не має офіційного стабільного заробітку, тому ніяких коштів на утримання дітей не надавала, ніяким способом участі у матеріальному забезпеченні дітей не приймала.
Позивач є військовозобов?язаним. У зв`язку з вихованням та утриманням трьох (а з 01 серпня 2025 року чотирьох) неповнолітніх дітей, він неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявами про надання йому відстрочки. Така відстрочка йому надавалася, остання до 05.11.2025. На початку лютого 2025 року він через органи ЦНАП подав до ІНФОРМАЦІЯ_6 заяву та усі необхідні документи для отримання відстрочки. Проте, 20.11.2025 через органи ЦНАП отримав відмову у наданні відстрочки з причини, що відсутній факт утримання дітей.
Встановлення факту самостійно виховання та утримання неповнолітніх дітей зумовлено необхідністю не тільки представляти інтереси дитини у навчальних та медичних закладах, де можливо забезпечити дитині повний обсяг її прав; а й у органах державної влади, як-то у органах ДМС, ЦНАП при отриманні документів без відповідача, але й як підстава для отримання відстрочки від мобілізації. Даний факт інакше як у судовому порядку не може бути встановлено.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 грудня 2025 року провадження у справі відкрито, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 січня 2026 року витребувано у Центра обслуговування платників Ніжинської ДПІ у м. Ніжин довідку про доходи ОСОБА_2 .
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 год 30 хв 16 лютого 2026 року, яке в подальшому відкладено на 14 год 00 хв 11 березня 2026 року.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Гаєва А.О. підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. 
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася. Однак, подала до суду заяву, в якій визнала позовні вимоги. Підтвердила, що дійсно її колишній чоловік ОСОБА_1 самостійно виховує та повністю матеріально утримує їх спільних дітей, які проживають разом з позивачем, а саме доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Просила всі судові засідання проводити без її участі.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Талалаївської сільської ради Ніжинського району у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі їх представника та винести рішення на розсуд суду.
Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_7 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без участі їх представника.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Судом установлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16.06.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області (а.с. 21) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15.03.2017 Ніжинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а. с. зворотна сторона 21).
Діти, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 03.09.2020 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями витягів з реєстру територіальної громади № 2023/006938058 та № 2023/006938222 від 31.08.2023 (а. с. зворотна сторона 10, 11).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03.09.2020 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади № 2023/006939146 від 31.08.2023 (а. с. зворотна сторона 11).
Відповідно до копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Відділом культури, сім`ї, молоді та спорту 14.10.2025, ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей (а. с. 18).
08.02.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Кострицею С.В., який зареєстровано в реєстрі за № 260. Відповідно до умов договору місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сторони визначили місце проживання батька (п. 1.2 Договору) (а. с. 14-15).
Згідно із зазначеним договором передбачено обов`язки батьків, зокрема піклуватися про здоров`я дітей, брати участь у вихованні дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти, брати участь у вихованні та духовному розвитку дітей тощо (розділ 3 Договору).
Відповідно до копії довідки директора ТОВ «Пульс Лоджистик» С. Євтушенко за вих. № 642 від 25.11.2025, убачається, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «Пульс Лоджистик» на посаді «водій навантажувача» з 15.04.2025 по теперішній час. Загальна сума доходу за період з 01.08.2025 по 31.10.2025 склала 38860,00 грн. (а.с. 23).
З копії акту обстеження умов проживання позивача та його дітей за адресою: АДРЕСА_1 від 29.10.2025 вбачається, що умови проживання хороші, в будинку є все необхідне: водопостачання, електропостачання, бойлер, а також меблі, побутова техніка. У дітей є окремі спальні місця, останні забезпечені одягом, взуттям, іграшками. Є місце для навчання та дозвілля. Стосунки у сім`ї добрі, права дітей не порушуються (а. с. 9).
З копії довідки № 246555 від 26.11.2025, виданої Ніжинським ВДВС вбачається, що на виконанні у відділі відкриті виконавчі провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 не перебувають (а. с. 22).
Крім того, ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_4 (а. с. 12).
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся через ЦНАП до ІНФОРМАЦІЯ_6 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За результатами розгляду вказаної заяви, повідомленням 20251110-127351 ОСОБА_1 було повідомлено, що протоколом від 10.11.2025 № 961 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Причина відмови: відсутній факт утримання дітей.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ч. 2 ст. 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.
Частинами 6, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Батьки зобов`язані поважати дитину.
Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Згідно з ч. 1- ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Згідно з ч. 1 ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Ст. 154 СК України встановлено право батьків по захисту дитини.
Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина (ч. 1).
Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень (ч. 2).
Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом (ч. 3).
Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Згідно з ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ч. 4 ст. 157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.
Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Позивач зазначає, що встановлення даного факту йому потрібно для отримання відстрочки від мобілізації.
Аналізуючи мету встановлення факту та норми СК України щодо обов`язків батьків по вирішенню питань щодо виховання та утримання їх малолітніх дітей, суд вважає мету, зазначену позивачем для встановлення факту, неспроможною. У малолітніх дітей сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є як батько, так і мати. Відомостей щодо матері дитини, відповідача по справі, які б свідчили про її нездатність виконувати батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини або що спілкування дитини з матір`ю (відповідачем по справі) перешкоджатиме нормальному вихованню дитини, суду не надано. Зокрема, відсутні відомості щодо недієздатності/обмеженої дієздатності, наявності інвалідності, позбавлення батьківських прав тощо, що б вплинуло на здатність матері дитини приймати участь у вихованні та утриманні її малолітньої дитини. Також суду не надано доказів на підтвердження негативного впливу матері на дитину. Крім того, діти шкільного віку, проте позивачем не додано довідок про те, що діти відвідують школу за місцем реєстрації /проживання позивача. При цьому представник позивача у судовому засіданні зазначила, що діти ймовірно відвідують заклад в с. Вертіївка.
Саме по собі визнання позову відповідачем не може бути підставою для задоволення позову про самостійне виховання та утримання дітей батьком.
Розірвання шлюбу між сторонами та визначення місця проживання дитини з батьком не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини.
Суд не приймає визнання позову відповідачем, як таке що суперечить закону та порушує права та інтереси малолітніх дітей (ч. 4 ст. 206 ЦПК України), оскільки тим самим відповідачка фактично підтверджує, що відмовляється від виконання своїх прав та обов`язків щодо малолітніх дітей, що очевидно суперечить інтересам дітей, для яких важливо зростати, отримуючи увагу та турботу як батька, так і матері. Саме в інтересах дітей, з урахуванням згоди матері на самостійне виховання та утримання їх дітей лише батьком, щоб мати приділяла час вихованню дітей, турбувалася про їх здоров`я, освіту, розвиток.
Позивач у цій справі також намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.
Таким чином, законодавець визначив в п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», гарантований захист дитини до 18 років, які утримуються військовозобов`язаними жінками та чоловіками.
Зазначеною нормою закону встановлено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації для батька, який самостійно виховує та утримує дитину, що встановлено рішенням суду. Тобто позивач має довести факт самостійного виховання та утримання дитини і лише доведення в сукупності зазначених обставин призводить до встановлення відповідного факту судом та отримання батьком відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі відповідного рішення суду.
Крім того, з аналізу положень ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» вбачається, що законодавець у пункті 4 ч. 1 наведеної норми встановив право на відстрочку від призову на військову службу для осіб, які самостійно виховують та утримують дитину за встановлених судом відповідних обставин для підтвердження такого факту, які можуть бути різними у різних життєвих ситуаціях, однак безумовно такі обставини мають бути об`єктивними, дійсними та непереборними, як то: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки з виховання та утримання дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо.
Чинне на теперішній час законодавство містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Тому оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Верховний Суд вважає за потрібне звернути увагу, що проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини з батьком не можуть розцінюватися як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для відстрочки від мобілізації заявника відповідно до статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (постанова Верховного Суду від 09.12.2025 по справі №307/4851/22).
Суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, а також мету звернення ОСОБА_1 із даним позовом необхідність встановлення факту самостійного утримання та виховання його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що фактично є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації в режимі воєнного стану, суд вбачає в цій справі ознаки штучного спору, задоволення якого призведе до фактичної можливості для певної міри зловживань щодо виконання особою її конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України, що є неприпустимим.
У разі задоволення даного позову держава легалізувала би усунення матері від виконання її обов`язків замість того, щоб вжити заходів державного контролю для заохочення виконання нею своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дітей.
Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дітей та вважає вимогу позивача такою, що не відповідає інтересам дітей, та є недоведеною.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ураховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Талалаївської сільської ради Ніжинського району, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей – відмовити.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_6 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя О.В. Роздайбіда