ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.02.2026 Справа № 914/3607/25 

За позовом:	Публічного акціонерного товариства «Центренерго», Київська обл., смт.Козин	
до відповідача:	Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія», Львівська обл., с. Сілець	
про:	стягнення інфляційних втрат та 3% річних	
 	Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Зусько І.С.	
Представники сторін:	
від позивача:	Шевченко О.В.- представник;	
від відповідача:	не з`явився.	

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ.
Публічне акціонерне товариство «Центренерго» (надалі - Позивач, ПАТ «Центренерго») звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» (надалі - Відповідач, ПрАТ «Шахта «Надія») про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Ухвалою від 27.11.2025 (суддя Манюк П.Т.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 22.12.2025.
18.12.2025 розпорядженням керівника апарату Господарського суду Львівської області №321 доручено провести повторний авторозподіл справи №914/3607/25, оскільки Указом Президента України №944/2025 від 13.12.2025 суддю Манюка П.Т. призначено на посаду судді Західного апеляційного господарського суду.
Згідно із протоколом повторного авторозподілу від 18.12.2025 справу №914/3607/25 передано на розгляд судді Крупнику Р.В.
Ухвалою від 22.12.2025 прийнято до розгляду справу №914/3607/25, підготовче засідання відкладено на 26.01.2026.
Ухвалою від 26.01.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті на 09.02.2026.
Ухвалою від 09.02.2026 відкладено судове засідання на 13.02.2026.
Представник позивача взяв участь у судовому засіданні 13.02.2026 у режимі відеоконференції, подав письмові пояснення у справі (вх. №3734/26 від 10.02.2026).
Відповідач не забезпечив явку повноважного представника у судове засідання 13.02.2026, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Так, ухвала від 09.02.2026 доставлена до електронного кабінету відповідача 11.02.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

ДОВОДИ СТОРІН.
Доводи позивача.
Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2021 у справі №914/3092/20 про стягнення із ПрАТ «Шахта «Надія» на користь ПАТ «Центренерго» 5`000`000,00 грн. попередньої оплати за Договором поставки вугілля №111/3 від 11.02.2020 та 75`000, 00 грн. судового збору. Як зазначає позивач, у 2021 році на виконання рішення було відкрито два виконавчі провадження, вчинення виконавчих дій у межах яких було зупинено на підставі пункту 14 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач добровільно не сплачує жодних грошових коштів на виконання рішення, у зв`язку із чим позивач здійснив нарахування на стягнуту суму у розмірі 5`075`000,00 грн. інфляційні втрати у розмірі 3`931`623,64 грн. та 3% річних у розмірі 757`460,56 грн., які нараховані за період з 01.12.2020 по 21.11.2025. Вказані суми позивач просить покласти на відповідача. 

Доводи відповідача.
Відповідач своїм правом на висловлення заперечень проти позову, передбаченим статтею 165 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), не скористався та не подав до суду у встановлений процесуальним законом строк відзиву на позовну заяву.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
11.02.2020 між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено Договір поставки вугілля №111/3 від 11.02.2020 (надалі - Договір) (Т.1; а.с. 72-84), згідно із яким постачальник поставить (передасть) у власність покупця, а покупець прийме і оплатить вугільну продукцію на зазначених у договорі умовах.
Згідно із пунктом 1.2 Договору, необхідні для виконання договору відомості вказуються в специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною договору.
Сторони погодили до Договору ряд Специфікацій, а саме №1 від 11.02.2020 на поставку вугілля обсягом 8,0 тис. т (+/- 5%), №2 від 18.03.2020 на поставку вугілля обсягом 3,3 тис .т (+/- 5%), №3 від 13.04.2020 на поставку вугілля обсягом 8,0 тис. т (+/- 5%), №4 від 29.04.2020 на поставку вугілля обсягом 14,0 тис. т (+/- 5%), №5 від 25.06.2020 на поставку вугілля обсягом 10,0 тис. т (+/- 5%) (Т.1; а.с. 85-89).
Відповідно до абзацу 2 пункту 7.1 Договору покупець має право здійснити попередню оплату за вугілля.
Скориставшись вказаним правом, позивач перерахував відповідачу 5`000`000,00 грн. у якості передоплати, що підтверджується платіжним дорученням №3488 від 02.09.2020 (Т.1; а.с. 90-91). Разом з тим, відповідна попередня оплата не була забезпечена зустрічним виконанням обов`язку з постачання вугілля.
У зв`язку із цим, ПАТ «Центренерго» насилало на поштову адресу та електронну пошту ПрАТ «Шахта «Надія» лист №06/2891 від 20.11.2020 (Т.1; а.с. 27-29) з вимогою здійснити поставку вугілля на суму заборгованості або повернути сплачені кошти у розмірі 5`000`000, 00 грн. У відповідь, ПрАТ «Шахта «Надія» листом від 04.12.2020 повідомило, що у зв`язку з відключенням електроенергії відвантаження вугілля неможливе (Т.1; а.с. 18).
Вказане стало підставою для звернення ПАТ «Центренерго» до суду із позовом про стягнення 5`000`000,00 грн. передоплати.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2021 у справі №914/3092/20 стягнуто з ПрАТ «Шахта «Надія» на користь ПАТ «Центренерго» 5`000`000,00 грн. попередньої оплати та 75`000, 00 грн. судового збору (Т.1; а.с. 30-36).
Вказане рішення набрало законної сили 20.04.2021 і на його виконання судом було видано два накази від 26.04.2021 про стягнення попередньої оплати та судового збору.
Як передбачено частиною 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У межах справи №914/3092/20 суд встановив обставини, які є преюдиційними при вирішенні спору між сторонами у справі №914/3607/25, а саме:
1) на виконання умов ДоговоруПрАТ «Шахта «Надія» здійснило поставку покупцю 39`732,90 тон. вугілля на загальну суму 72`520`829,95 грн., а ПАТ «Центренерго» повністю оплатило його вартість;
2) ПАТ «Центренерго» перерахувало ПрАТ «Шахта «Надія» 5`000`000,00 грн. попередньої оплати згідно із платіжним дорученням №3488 від 02.09.2020, однак поставка вугілля на вказану суму не відбулася. Суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази (акти приймання-передачі, тощо), які б підтверджували поставку ПрАТ «Шахта «Надія» вугілля на суму 5`000`000,00 грн. 
З матеріалів справи №914/3607/25 вбачається, що виконавчі документи з примусового виконання рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2021 у справі №914/3092/20 пред`являлися до виконання і перебувають на примусовому виконанні у Шептицькому відділі ДВС у Шептицькому районі Львівської області у межах виконавчих проваджень №66274783 (щодо стягнення попередньої оплати) та №66159770 (щодо стягнення судового збору), що підтверджується постановами про відкриття виконавчих проваджень від 22.07.2021 та від 27.07.2021 (Т.1; а.с. 19-22).
Обидва виконавчі провадження зупинені згідно із постановами державного виконавця від 29.04.2022 (Т.1; а.с. 23-26), оскільки ПрАТ «Шахта «Надія» є державним вугледобувним підприємством, на яке поширюється дія Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», згідно із яким тимчасово підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Станом на дату ухвалення цього рішення, у матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем на користь позивача стягнутих за рішенням суду сум попередньої оплати та судового збору.
У зв`язку із тим, що відповідач добровільно не виконує рішення суду у справі №914/3092/20, позивач здійснив нарахування 3`931`623,64 грн. інфляційних втрат та 757`460,56 грн. 3% річних на суму у загальному розмірі 5`075`000,00 грн., про стягнення яких просить суд.

ОЦІНКА СУДУ.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У даній справі, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача 3`931`623,64 грн. інфляційних втрат та 757`460,56 грн. 3% річних.
Як на підставу позовних вимог він посилається на обставини встановлені рішенням суду у справі №914/3092/20, а саме на здійснення попередньої оплати у розмірі 5`000`000,00 грн. згідно із Договором, яка не була забезпечена зустрічним виконанням зі сторони відповідача. Оскільки відповідач не здійснив поставку товару, не повернув суму попередньої оплати, а також не виконав рішення суду у справі №914/3092/20, позивач вважає, що наявні підстави для нарахування на стягнуті суми попередньої оплати та судового збору встановленого індексу інфляції та 3% річних.
Надаючи оцінку предмету та підставам заявленого позову, суд зазначає, що згідно із частиною 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).
Судом встановлено, що позивач перерахував відповідачу попередню оплату за Договором поставки вугілля №111/3 від 11.02.2020 у розмірі 5`000`000,00 грн., однак відповідач не передав товару на вказану суму грошових коштів.
Вказане підтверджується рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2021 у справі №914/3092/20, яке набрало законної сили.
Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до частини 2 статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зважаючи на те, що відповідач не здійснив поставку товару у обумовлені сторонами строки, а позивач натомість провів попередню оплату вартості такого товару, то у позивача виникло право вимагати повернення передоплати згідно із частиною 2 статті 693 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що 20.11.2020 позивач надсилав на електронну пошту відповідача (ІНФОРМАЦІЯ_1) Лист№06/2891 від 20.11.2020 про повернення передоплати або здійснення поставки вугілля в найкоротший термін.
Згідно із частиною 2 статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Оскільки відповідач отримав лист позивача засобами електронного зв`язку 20.11.2020, то він повинен був виконати обов`язок з повернення позивачу суми здійсненої передоплати у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, як це передбачено частиною 2 статті 530 ЦК України, тобто до 27.11.2020 включно.
Разом з тим, відповідач не здійснив повернення грошових коштів, що стало підставою для їх стягнення згідно із рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2021 у справі №914/3092/20, яке набрало законної сили.
Станом на дату винесення цього рішення, у матеріалах справи відсутні докази повного або часткового виконання відповідачем рішення суду від 29.03.2021 у справі №914/3092/20, що свідчить про наявність у позивача законного права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Зі змісту розрахунків позивача вбачається, що загальним періодом нарахування 3% річних є часовий проміжок з 01.12.2020 по 21.11.2025, а інфляційних втрат - з 01.12.2020 по 31.10.2025. Базою нарахування позивач визначив стягнуті суми передоплати та судового збору у загальному розмірі 5`075`000,00 грн. (5`000`000,00 + 75`000,00).
Суд звертає увагу на те, що база нарахування інфляційних втрат та 3% річних складається із двох окремих зобов`язань, підстави виникнення яких відрізняються, що безпосередньо позначається на порядку проведення розрахунку.
Так, зобов`язання зі сплати 5`000`000,00 грн. за своєю природою є матеріальним та виникло у зв`язку із порушенням відповідачем умов Договору. Стягнення судом вказаної суми грошових коштів не змінило підстави виникнення відповідного зобов`язання та не припинило його, а лише внесло остаточність у договірні відносини сторін, утвердивши обов`язок відповідача повернути позивачу суму передоплати.
Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.12.2018 у справі №910/3055/18, згідно із якими чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Таким чином, при нарахуванні інфляційних втрат та 3% річних позивач правомірно розпочав нарахування з 01.12.2020, а також законно визначив останніми днями нарахування 21.11.2025 та 31.10.2025, оскільки зобов`язання зі сплати 5`000`000,00 грн. не припинило свого існування з ухваленням рішення суду.
Щодо зобов`язання зі сплати 75`000,00 грн. судового збору, то воно виникло на підставі рішення суду від 29.03.2021 у справі №914/3092/20.
У постанові від 23.01.2019 у справі №320/7215/16-ц Верховний Суд зазначив, що за змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Звідси, касаційний суд дійшов висновку про те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на вищезазначені вимоги закону, не врахували, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини 2 статті 625 ЦК України. Не застосувавши зазначені положення закону, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в означеній частині.
Схожий підхід до застосування частини 2 статті 625 ЦК України до нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму судових витрат, присуджених до стягнення на підставі судового рішення, застосовано Верховного Суду, зокрема, у постанові від 20.08.2025 у справі №910/10616/24. При цьому, у наведеній постанові викладено висновок про те, що моментом початку прострочення відповідачем грошового зобов`язання у спірних правовідносинах є наступний день після набрання судовими рішеннями законної сили.
Підхід щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму судового збору, стягнутого за рішення суду з наступного дня після набрання таким рішенням законної сиди, відображений і у постанові Верховного Суду від 11.11.2025 у справі №922/4758/24.
З викладеного випливає, що у спірних правовідносинах право на нарахування згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України на суму судового збору у розмірі 75`000,00 грн. виникло у позивача лише з 21.04.2021, що є наступним днем після набрання законної сили рішенням у справі від 29.03.2021 у справі №914/3092/20.
Позивач вказаного не врахував, визначивши першим днем нарахування 01.12.2020, що і призвело до неправильного проведення розрахунків.
Таким чином, здійснивши відповідний перерахунок, суд дійшов висновку про те, що заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 3`924`417,67 грн. та 756`591,90 грн. відповідно.
Загальна сума, яка підлягає стягненню із відповідача становить 4`681`009,57 грн. (3`924`417,67 + 756`591,90). 
У позовній заяві позивач просить суд зазначити у рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення.
Надаючи оцінку відповідному клопотанню, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 зазначено, що за загальним правилом, у справах про стягнення суд визначає конкретну суму до стягнення з відповідача у справі станом на момент ухвалення судового рішення за наслідками вирішення спору по суті. Правила частини 10 статті 238 ГПК України встановили виняток із зазначеного загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами у справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення такого судового рішення.
Мета такого інституту передовсім полягає у процесуальній економії, оскільки надає можливість позивачу не звертатися до суду повторно з позовом про стягнення відсотків або пені за період після ухвалення судового рішення та його невиконання.
Водночас такі повноваження суду є доволі обмеженими, оскільки суд не стягує конкретну суму відсотків або пені, а лише визначає їх порядок обрахунку; у цьому суд має керуватися не власним розсудом при виборі відсотків або пені, а визначати їх з огляду на матеріально-правові відносини між сторонами, з`ясовані ним за результатами судового розгляду; продовження нарахування таких відсотків або пені пов`язується винятково з фактом невиконання цього судового рішення та в разі його належного виконання право на таке нарахування припиняється.
На переконання суду, у задоволенні клопотання позивача слід відмовити, адже у даній справі суд не приймає рішення про стягнення боргу, на який нараховуються 3% річних, що є однією із умов застосування частини 10 статті 238 ГПК України. Вказане виключає можливість нарахування 3% річних до моменту виконання рішення. На переконання суду, відповідне клопотання позивач міг заявляти лише під час розгляду справи №914/3092/20, адже у межах неї вирішувалося питання про стягнення попередньої оплати.
Крім того, формула, яку пропонує застосувати позивач, не враховує можливості зменшення суми заборгованості після ухвалення судом рішення. Ця формула є спірною, оскільки містить недостовірні величини.
Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача суд також враховує, що вирішення питання про продовження нарахування 3% річних до моменту виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду, а тому вирішується ним на власний розсуд. Враховуючи зміст спірних правовідносин, суд вважає, що підстави для застосування приписів частини 10 статті 238 ГПК України відсутні.

СУДОВІ ВИТРАТИ.
У відповідності до частини 1 статті 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно пунктом 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, у разі задоволення позову на відповідача.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 56`172,10 грн.
Керуючись статтями 2, 12, 42, 123, 126, 129, 222, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» (80086, Львівська обл., Сокальський р-н, с. Сілець; код ЄДРПОУ 00178175) на користь Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (08711, Київська обл., смт Козин, вул. Рудиківська, буд. 49; код ЄДРПОУ 22927045)3`924`417,67 грн. інфляційних втрат, 756`591,90 грн. 3% річних та 56`172,10 грн. судового збору.
3. У задоволенні решти вимог відмовити.
4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 ГПК України.
5. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.
Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Повне рішення складено та підписано 20.02.2026.

Суддя Крупник Р.В.