ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5148/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Філінюка І.Г.
суддів  Аленіна О.Ю., Ярош А.І. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги:
1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»;
2. Херсонського державного університету 
на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 
по справі №916/5148/23 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 
до відповідача: Херсонського державного університету 
про стягнення заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 153 285,76 грн. 

суддя суду першої інстанції – Петренко Н.Д. 
місце винесення рішення: м. Одеса, пр-т Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області. 
Повний текст рішення складено та підписано: 29 квітня 2024. 

ВСТАНОВИВ:

23.11.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Херсонського державного університету про стягнення заборгованості за договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021 у розмірі 153 285,76 грн, з яких: 
- 107 179,58 грн – основний борг за лютий-квітень 2022 року; 
- 3 959,42 грн – 3 % річних; 
- 18 044,73 грн – інфляційні витрати; 
- 24 102,03 грн – пеня. 
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021.
Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 11, 509, 526, 530, 610, 612, 629, 655 ЦК України, ст.ст. 20, 173-175, 193 ГК України.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 у справі №916/5148/23 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» – задоволено частково.
Стягнуто з Херсонського державного університету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заборгованість за договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021 у розмірі 129 184,73 грн., з яких: 107 179,58 грн. – основний борг за лютий-квітень 2022 року; 3 959,42 – 3 % річних; 18 044,73 грн. – інфляційні витрати; 1,00 грн. – пеня; судовий збір у розмірі 2 147,20 грн. 
В іншій частині вимог – відмовлено.
Обґрунтування судового рішення.
Судом встановлено, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в частині стягнення основного боргу за спожитий природний газ за лютий-квітень 2022 року у розмірі 107 179,58 грн /195 169,68 грн – 87 999,01 грн (108 285,3 грн (оплата) – 20 295,2 грн (повернення)/ підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Господарський суд перевіривши ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання зобов`язань, враховуючи баланс інтересів обох сторін, а також проаналізувавши всі фактичні обставини справи з урахування запровадженого воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та статус відповідача як бюджетної установи, а також враховуючи, що відповідач не ухиляється від виконання своїх зобов`язань та сплачував спожитий природний газ, розмір нарахованої пені становить 22,49 % основного боргу, а також враховуючи тривалі договірні відносини між сторонами, господарський суд дійшов висновку про зменшення пені до суми 1,00 грн. 
З урахуванням вказаного, позовні вимоги позивача задоволені частково.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 у справі №916/5148/23 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 24 101, 03 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги.
Узагальнені доводи апеляційної скарги:
Скаржник зазначає, що Відповідач був обізнаний з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов Договору.
Відповідач не скористався свої правом для подання відзиву на позов, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження відсутності вини Відповідача в порушенні зобов`язання.
Скаржник зауважує, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
Однією з обов`язкових умов застосування статті 233 ГК України є дослідження судом майнового стану сторін - і боржника і кредитора, обставини, що обумовили прострочення.
Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження майнового стану Відповідача, наявності/відсутності коштів на рахунках, бюджетних асигнувань/призначень, кошторису тощо.
У зв`язку з чим, за твердженням скаржника, суд не міг дослідити майновий стан Відповідача та об`єктивно вирішити питання щодо зменшення пені.
Крім того, до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Херсонського державного університету на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23 та винести нове судове рішення, яким відмовити у задовленні позову у повному обсязі. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги:
Скаржник зазначає, що предметом судового спору, в тому числі, є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожитий природний газ за Договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021 у розмірі 153 285,76 грн, з яких: 
- 107 179,58 грн – основний борг за лютий-квітень 2022 року; 
- 3 959,42 грн – 3 % річних; 
- 18 044,73 грн – інфляційні витрати; 
- 24 102,03 грн – пеня. 
Природний газ постачався на територію Генічеського фахового коледжу Херсонського державного університету (місцезнаходження – м. Генічеськ, просп. Миру 41, Генічеський район, Херсонської області), яка станом на момент вчинення спірних поставок перебувала під тимчасовою окупацією російської федерації.
Скаржник зазначає, що позивач в період з 24.02.2022 по квітень 2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природного газу. 
Процесуальний рух справи в суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи було визначено колегію суддів у складі: головуючого судді – Філінюк І.Г. судді Аленін О.Ю., Ярош А.І., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2024.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/5148/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.05.2024 доручено Господарського суду Одеської області невідкладно надіслати на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду матеріали справи №916/5148/23. 
Відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23 до надходження матеріалів справи з суду першої інстанції. 
16.05.2024 матеріали справи №916/5148/23 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23 та вирішено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23 у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. 
27.05.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Херсонського державного університету на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.06.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Херсонського державного університету на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23.
Визначено розглянути апеляційну скаргу Херсонського державного університету разом з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23 у порядку письмового провадження у сумісному розгляді без виклику та повідомлення учасників справи. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.07.2024 зупинене провадження у справі № 916/5148/23 до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №908/1162/23 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 провадження у справі № 916/5148/23 поновлено. Визначено розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Херсонського державного університету на рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 по справі №916/5148/23 продовжити здійснювати у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. 
Крім того, 21.11.2025 до суду надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинене провадження у справі № 916/5148/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.
Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення, оскільки 22.01.2026 Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу у справі № 280/5808/23 про повернення для розгляду відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справи № 280/5808/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» до Запорізької митниці про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024. Ухвала оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 10.02.2026.
Згідно з частини 13 статті 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Відповідно до приписів статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.
18.11.2021 між ТОВ “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” /постачальник/ та Генічеським фаховим коледжем Херсонського державного університету /ЄДРПОУ 43308024/, що є відокремленим структурним підрозділом Херсонського державного університету /споживач/ укладено договір № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору /п. 1.1 договору/. 
Постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 по грудень 2022 (включно) у кількості 15,439 тис.куб.м. /п. 2.1 договору/.
Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу /п. 3.5 договору/.
Оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 
- 70 % вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу – до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. 
Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був оплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору /п. 5.1 договору/.
Споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі розраховуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 5.1 цього договору /п. 5.3 договору/.
У разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за п. 8.4 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3 % річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення /п. 7.2 договору/.
26.12.2021 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору постачання природного газу від 03.12.2021 № 20-1202/21-БО-Т, яким викладено п. 2.1 та п. 4.3 договору у новій редакції. Так, постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 по грудень 2022 (включно) у кількості 15,025 тис.куб.м. /п. 2.1 договору/.
Судом досліджено надані позивачем акти приймання-передачі природного газу, складені на виконання зобов`язань за договором постачання природного газу від 03.12.2021 № 20-1202/21-БО-Т, а саме: від 30.11.2021 на суму 17 006,58 грн, від 31.12.2021 на суму 42 113,36 грн, 31.01.2022 на суму 28 870,16 грн, від 28.02.2022 на суму 43 669,44 грн, від 31.03.2022 на суму 63 501,13 грн, від 25.04.202 на суму 63 443,98 грн, від 30.04.2022 на суму 66,16 грн.
Всього у період з листопада 2021 по квітень 2022 року позивач передав позивачу природного газу на загальну суму 195 169,68 грн.
На адвокатський запит представника Позивача, ТОВ “Оператор газотранспортної системи України” надано лист-відповідь від 09.10.2023 № ТОВВИХ-23-14228 щодо об`ємів спожитого Відповідачем природного газу помісячно (в тому числі надано роздруківки з Інформаційної платформи).
Судом досліджено лист АТ “Державний ощадний банк України” від 08.08.2023, яким на запит позивача надано інформацію щодо надходжень коштів на поточний рахунок позивача від “Медучилище Генічеськ” /ЄДРПОУ 43308024/ за період з 18.11.2021 по 31.07.2023. 
Так, судом встановлено, що за період з 18.11.2021 по 31.07.2023 відповідач частково оплатив спожитий природний газ, а саме у розмірі 108 285,3 грн. 
При цьому на підставі листа Генічеського фахового коледжу Херсонського державного університету від 06.05.2022 про повернення коштів, позивач 13.05.2022 перерахував споживу кошти у розмірі 20 295,2 грн. 
Господарський суд зазначає, що неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати заборгованості за договором стало підставою для нарахування позивачем пені у розмірі 24 102,03 грн, 3% річних у розмірі 3959,42 грн, інфляційних втрат у розмірі 18 044,73 грн.
Оскільки, відповідач не здійснив оплату поставленого природного газу у строк, визначений у договорі, то суд приходить до висновку, що права інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом. 
Джерела права та позиція Південно – західного апеляційного господарського суду.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Положеннями ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Як передбачено ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Так, предметом судового спору, в тому числі, є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожитий природний газ за Договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021 у розмірі 153 285,76 грн, з яких: 
- 107 179,58 грн – основний борг за лютий-квітень 2022 року; 
- 3 959,42 грн – 3 % річних; 
- 18 044,73 грн – інфляційні витрати; 
- 24 102,03 грн – пеня. 
Колегією суддів встановлено, що природний газ постачався на територію Генічеського фахового коледжу Херсонського державного університету (місцезнаходження – м. Генічеськ, просп. Миру 41, Генічеський район, Херсонської області), яка станом на момент вчинення спірних поставок перебувала під тимчасовою окупацією російської федерації.
За визначенням ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі (до закінчення перегляду судового рішення Об`єднаною палатою у справі № 908/1162/23 суд зупиняв апеляційне провадження у справі №916/5148/23).
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією” та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією”.
Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” № 1207-VII (далі – Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. 
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією” зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України” правовий статус тимчасово окупованої території рф в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене у постанові зі справи № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Крім того, колегія суддів зазначає, що факт тимчасово окупації м. Генічеськ з першого дня повномасштабного вторгнення – 24 лютого 2022 року є загальновідомою обставиною.
Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
В свою чергу, позивач не заперечує той факт, що борг за природний газ нараховано стосовно об`єктів, які розташовані на території Херсонської міської територіальної громади за період, коли територія вже знаходилася під окупацією РФ.
Відповідно до статті 13-1 Закону № 1207-VII її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
Таким чином, враховуючи те, що факт окупації м. Генічеськ з 24.02.2022 є загально відомим фактом, то враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, то у період з березня по квітень 2022 року не існувала заборгованість з постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі природного газу.
Дані обставини, на переконання колегії суддів, є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення основної заборгованості, 3%, інфляційних та пені за поставлений у березні-квітні 2022 року природний газ.
Колегія суддів вважає, що у відповідача виникла заборгованість за спожитий природний газ з 01.02.2022 по 23.02.2022 року. 
Судом апеляційної інстанції взято до уваги акт приймання-передачі природного газу, складені на виконання зобов`язань за договором постачання природного газу від 03.12.2021 № 20-1202/21-БО-Т, за лютий 2022 року від 28.02.2022 на суму 43 669,44 грн. та здійснено власний/пропорційний розрахунок за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 (шляхом 43 669,44 грн./28дн. * 23 дн.), який становить 35 871,32 грн.
Колегія суддів враховує, що відповідачем не надані власні розрахунки нарахувань за отримані послугу у період з 01.02.2022 по 23.02.2022.
Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в частині стягнення основного боргу за спожитий природний газ за лютий-квітень 2022 року у розмірі підлягають частковому задоволенню у розмірі 35 871,32 грн.
Неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати заборгованості за договором стало підставою для нарахування позивачем пені у розмірі 24 102,03 грн, 3% річних у розмірі 3959,42 грн, інфляційних втрат у розмірі 18 044,73 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як встановлено вище, у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за п. 8.4 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3 % річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення /п. 7.2 договору/.
Колегією суддів здійснено власний розрахунок з урахуванням часткового задоволення позову інфляційного збільшення та 3 % річних за період який визначений позивачем у розрахунку штрафних санкцій (Том 1 а.с. 55-56) та встановлено:
Розрахунок 3 % річних: 16.04.2022 - 31.07.2023 = 1388.66 грн.;
Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції: 01.05.2022 - 31.07.2023 = 6703.30 грн.
Нараховані до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України є способами захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Положення ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України (тут та далі, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) визначають право суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, якими як зазначено судом вище 3 % річних та інфляційні витрати не являються.
Застосування судами обмежень свободи договору носить винятковий характер, а виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами, при цьому зміст положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не зобов`язує кредитора доводити наявність у нього збитків для того, щоб притягнути боржника до відповідальності у вигляді штрафних санкцій, а посилання відповідача на збитковість його підприємства не може вважатися такою винятковою підставою для зменшення розміру річних.
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 24.06.2021 у справі №904/3177/20. 
При цьому за загальним правилом нараховані позивачем інфляційні втрати не підлягають зменшенню господарським судом.
Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Наведені норми визначають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій (стягуваної неустойки) у двох випадках:
- коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками (ч.1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України);
- якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України).
Кожен з таких випадків передбачає врахування різних аспектів: якщо в першому випадку суд має зважати на ступінь виконання зобов`язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, то в другому - законодавство передбачає необхідність врахування інтересів боржника.
Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц.
Зі змісту ст. 233 Господарського кодексу України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду. 
Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Частина 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В даній нормі під “іншими учасниками господарських відносин” слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь у правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з твердженням місцевого господарського суду, що обов`язок відповідача здійснити оплату за договором виник ще у квітні 2022. Відповідач частково оплачував поставлений природний газ, остання оплата згідно матеріалів справи мала місце 23.02.2022. Між сторонами існують тривалі договірні відносини. Відповідач є бюджетною установою. 
Таким чином, місцевий господарський суд, вірно перевірив ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання зобов`язань, враховуючи баланс інтересів обох сторін, а також проаналізувавши всі фактичні обставини справи з урахування запровадженого воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та статус відповідача як бюджетної установи, а також враховуючи, що відповідач не ухиляється від виконання своїх зобов`язань та сплачував спожитий природний газ, а також враховуючи тривалі договірні відносини між сторонами, колегія суддів також дійшов висновку про зменшення пені до суми 1,00 грн. 
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом першої інстанцій норми, закріпленої у статті 233 Господарського кодексу України, оскільки суд з`ясував обставини, передбачені зазначеною нормою, з урахуванням наявних у справі доказів.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Стаття 277 ГПК України встановлює підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У даному випадку, апеляційна скарга Херсонського державного університету підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишається без задоволення, а рішення господарського суду підлягає зміні, та викладенням резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Позов задовольнити частково. Стягнути з Херсонського державного університету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заборгованість за договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021 у розмірі 43 964,28 грн., з яких: 35 871,32 грн. грн – основний борг, 1388,66 грн – 3 % річних; 6703.30 грн – інфляційні витрати; 1,00 грн – пеня; судовий збір у розмірі 2 147,20 грн. В іншій частині вимог – відмовити.». 
Враховуючи задоволення позову в частині заборгованості за період з 01.02.2022 по 23.02.2022 та нарахуванням штрафних санкцій у загальній сумі 43 964,28 грн, судовий збір за подання позову покладається на Херсонський державний університет, оскільки обраховується мінімальною ставкою судового збору - у розмірі 2 147,20 грн. 

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276-277, 281-284, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Херсонського державного університету – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 18.04.2024 у справі № 916/5148/23 – змінити та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції. 
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Херсонського державного університету на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заборгованість за договором № 20-1202/21-БО-Т постачання природного газу від 18.11.2021 у розмірі 43 964,28 грн., з яких: 35 871,32 грн. грн – основний борг, 1388,66 грн – 3 % річних; 6703.30 грн – інфляційні витрати; 1,00 грн – пеня; судовий збір у розмірі 2 147,20 грн. 
В іншій частині вимог – відмовити.
Доручити Господарському суду Одеської області видати наказ.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Херсонський державний університет.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, передбачені статтею 288 ГПК України.

Головуючий суддя І.Г. Філінюк 

Суддя О.Ю. Аленін 

Суддя А. І. Ярош