ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 лютого 2026 року 	м.Суми	

Справа №582/152/24 
Номер провадження 22-ц/816/44/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів - Сидоренко А. П. , Щербаченко М. В. 
з участю секретаря судового засідання – Овчаренко М.В., 
у присутності :
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Струць Тетяни Ігорівни, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 
на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 21 січня 2025 року у складі судді Яковенко Н.М., ухваленого в сел. Недригайлів Сумської області, повне судове рішення складено 31 січня 2025 року, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила суд ухвалити рішення, яким: 
визнати спільним сумісним майном подружжя: житловий будинок, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2018 року; земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2018 року; та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2018 року; 
визнати за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину: житлового будинку, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивувала тим, що з 23 серпня 2013 року вони з відповідачем ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 16 грудня 2019 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.
Під час шлюбу, на підставі договорів купівлі-продажу від 21 серпня 2018 року сторонами було придбано житловий будинок, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, розташовані за цією ж адресою.
На даний час виник спір про розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме житлового будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем. 
Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 21 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задоволено.
Визнано спільним сумісним майном подружжя:
- житловий будинок, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1970;
- земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1971;
- земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1972.
Визнано за ОСОБА_1 право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину: 
- житлового будинку, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1970;
- земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1971;
- земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1972.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Державного бюджету 3851 грн 30 коп. витрат по сплаті судового збору.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги мотивував тим, що судом першої інстанції не було наведено підстав визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, не було враховано сплату ним позивачу компенсації вартості її частки в спільному майні, а також не враховано, що частина майна була побудована вже після розірвання шлюбу. 
Наголошує на тому, що спірне нерухоме майно було придбане за його особисті кошти, які були отримані в позику в день укладення договорів купівлі-продажу. Борг повернутий ним особисто уже після розірвання шлюбу з позивачем. 
Звертає увагу на те, що у період з вересня 2020 року до січня 2024 року щомісячно він сплачував ОСОБА_1 кошти, що є компенсацією її частки в спірному нерухомому майні. Звернення до ФОП ОСОБА_4 для складання ним звіту про оцінку спірного майна у 2020 році, на думку заявника апеляційної скарги, підтверджує, що вимога про поділ спірного майна позивачем була йому пред`явлена ще в 2020 році та досягнення згоди на компенсацію їй частки в цьому майні. 
Представником позивача було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник заперечив проти її задоволення і зазначив, що рішення місцевого суду є законним та обгрунтованим і ухвалене на підставі належних та допустимих доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 16 грудня 2019 року (т.1, а.с. 19-20). 
Сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За час шлюбу подружжя набуло у власність нерухоме майно, а саме: 
житловий будинок, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1970 (т.1, а.с. 111-112); 
земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1971 (т.1, а.с. 120-121); 
земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21 серпня 2018 року приватним нотаріусом Недригайлівського районного нотаріального округу Сумської області Юрченко А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1972 (т.1, а.с. 123-124).
Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем і воно знаходиться в його володінні та користуванні, що підтверджується копіями витягів з державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності на житловий будинок та на земельні ділянки від 21 серпня 2018 року (а.с. 139, 142, 145).
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно, право власності на яке було зареєстроване одноособово за відповідачем ОСОБА_2 , було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. Суд визнав недоведеними доводи відповідача про належність спірного майна йому на праві особистої приватної власності. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У частині 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що житловий будинок, загальною площею 61,7 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельні ділянки за кадастровим номером 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га та за кадастровим номером 5923555100:00:002:0020, площею 0,2944 га, право власності на які зареєстровано одноособово за відповідача, було придбано 21 серпня 2018 року, тобто під час перебування сторін в шлюбі. 
Судом надано належну оцінку доводам позивача про придбання спірного майна за його особисті кошти та сплату позивачу компенсацію за належну їй частку. 
Так, відповідачем не було надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірне домоволодіння та земельні ділянки були придбані за кошти, що належали йому на праві особистої приватної власності. 
Виплата ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачем отриманих від ОСОБА_5 в борг коштів, за борговою розпискою, складеною ним 18 серпня 2018 року, за які нібито було придбане спірне майно, не спростовує презумпцію спільності майна сторін, адже відповідачем не було доведено, що кошти отримані в борг не в інтересах сім`ї. 
Як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, відповідач не позбавлений можливості ставити питання перед позивачем, як солідарним боржником, про повернення частини сплачених ним коштів в рахунок погашення позики, яка використана в інтересах сім`ї. 
Більш того, договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна були вчинені за письмовою згодою ОСОБА_1 , що підтверджується змістом цих договорів. У домоволодінні до 2021 року разом з позивачем постійно проживала спільна дочка сторін, що також підтверджує, що домоволодіння було придбане саме в інтересах їх родини. 
Не надано суду доказів також і на підтвердження існування між сторонами домовленості з приводу сплати відповідачем позивачу компенсації за належну їй частку у спірному майні. У наданих відповідачем квитанціях про перерахування коштів, не зазначено призначення цих платежів. 
Нотаріально посвідчених договорів щодо поділу спільно нажитного майна сторони не укладали. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначав, що кошти у період 2020-2024 років він перераховував позивачу для придбання у майбутньому житла їх спільній дочці, про що вказував і у зустрічній позовній заяві, поданій 29 лютого 2024 року. У подальшому відповідач змінив свою позицію, і у додаткових поясненнях вже зазначав, що починаючи з вересня 2020 року за домовленістю з позивачем, щомісячно перераховував їй кошти в рахунок компенсації вартості частки у спірному майні.
Така суперечлива позиція також ставить під сумнів доводи відповідача щодо існування між ним та позивачем домовленостей на виплату компенсації вартості частки позивача у спірному майна. 
Проведення добудов господарських будівель та споруд після придбання цього домоволодіння, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на частки спільно нажитого нерухомого майна. Питання про фактичний поділ домоволодіння не є предметом судового розгляду в межах цієї судової справи. 
За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно придбано сторонами за час перебування їх в зареєстрованому шлюбі, тобто це майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Разом з тим, колегія суддів вважає, що є підстави, передбачені ч. 4 ст. 367 ЦПК України для виходу за межі доводів апеляційної скарги, адже суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права. 
Так, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц дійшла наступного висновку: при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Задовольняючи позовні вимоги, в частині визнання спірного домоволодіння та земельних ділянок сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 , суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ефективним захистом порушеного права позивача буде саме визнання за позивачам права власності на частину цього нерухомого майна, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить скасувати в частині вирішення позову ОСОБА_1 про визнання домоволодіння та земельних ділянок спільною сумісною власністю, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Рішення суду в частині вирішення порядку розподілу судових витрат слід змінити. 
З огляду на ту обставину, що позивачем при зверненні з позовом до суду не було в повному обсязі сплачено судовий збір за усі заявлені нею позовні вимоги і рішення місцевого суду в частині позовних вимог про визнання майна спільним майном подружжя вартість якого становить 337500 гривень скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, тому з позивача на користь держави підлягає стягненню 3375 гривень судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
Також встановлено, що вартість частини нерухомого майна становить 168 750 грн, а тому розмір судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції склав 1687 грн 50 коп. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено 1211 грн 20 коп. судового збору, а недоплачена сума судового збору становить 476 грн 30 коп. 
Таким чином, у зв`язку із задоволенням цієї позовної вимоги позивача з відповідача на користь позивача належить стягнути 1211 грн 20 коп. судового збору, а на користь держави 476 грн 30 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду, колегією суддів не встановлено підстав для скасування рішення суду в частині визнання за позивачкою права власності на частку спірного майна, яка і була оплачена позивачем судовим збором, підстав для розподілу цих судових витрат колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 21 січня 2025 року в частині визнання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5923555100:00:002:0019 площею 0,0495 га, і земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5923555100:00:002:0020 спільною сумісною власністю, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог  про визнання майна спільною сумісною власністю.
Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 21 січня 2025 року змінити в частині розподілу судових витрат. 
Стягнути з ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 1211 гривень 20 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави 476 гривень 30 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 3375 гривень судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.
В іншій частині рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 21 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді: А. П. Сидоренко 

М. В. Щербаченко