П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/11632/25	

Головуючий І інстанції: Гордієнко Т.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Кравченка К.В., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту судового рішення - 19.11.2025р.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними та скасування постанов, стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В:
29.10.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Центрального ВДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просив суд 
- визнати протиправними і скасувати постанови Центрального ВДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про стягнення виконавчого збору від 26.09.2025р., винесену у межах виконавчого провадження №45266212, про відкриття виконавчого провадження від 26.09.2025р., про арешт майна боржника від 30.09.2025р., про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 26.09.2025р., винесені у межах виконавчого провадження №79209756;
- стягнення з відповідача коштів в розмірі 21539,49 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані постанови, які винесені у межах виконавчих проваджень №45266212 та №79209756, є протиправними, передчасними, неналежними і такими, що підлягають скасуванню, оскільки обов`язковими умовами для стягнення суми виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання судового рішення, та фактичне стягнення суми боргу.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову відповідача про арешт майна боржника від 30.09.2025р., винесену у межах виконавчого провадження №79209756
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 10.12.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом при винесенні оскаржуваного рішення частково порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.11.2025р. в частині відмови у задоволенні його вимог та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2024р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
30.12.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглянута в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
28.10.2010р. заочним рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва у справі №2ц-4-138/10 задоволені позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №94-07/МБ.
Вказане судове рішення набрало законної сили - 31.10.2012р.
07.02.2013р. Центральним районним судом м.Миколаєва було видано виконавчий лист.
03.11.2014р. за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження №45266212. 
12.11.2014р. державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10% заборгованості за виконавчим документом, що складає - 37760,12 грн.
У період з 18.04.2017р. по 14.10.2025р. державним виконавцем стягувались кошти на користь стягувача, внаслідок чого було перераховано – 117 431,54 грн, та виконавчого збору – 11 539,09 грн.
08.09.2025р. на адресу Відділу ДВС надійшла заява «стягувача» про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
12.09.2025р. головним державним виконавцем відділу Ткаченко М.П, відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У цій постанові зазначалося що, залишок нестягненої суми за виконавчим документом складає 259 043,49 грн, а сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди виконавця – 10 512,77 грн.
26.09.2025р. в рамках виконавчого провадження №45266212 Головним державним виконавцем Центрального ВДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 26 093,13 грн., як залишок не стягнутого виконавчого збору.
У той самий день, відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №79209756 з примусового виконання постанови про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в розмірі 26 093,13 грн.
У цьому виконавчому провадженні також винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 26.09.2025р. і постанову про арешт майна боржника від 30.09.2025р. 
Не погоджуючись з прийнятими відповідачем постановами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 
Вирішуючи справу по суті та частково відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог (у відповідній частині) та, відповідно, відсутності будь-яких підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однією з основних конституційних засад правосуддя, визначених ст.129-1 Конституції України, є обов`язковість судових рішень, а незабезпечення реального виконання судового рішення, що набрало законної сили, нівелює інститут судового захисту порушених прав особи, яка зверталася до суду.
Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та дій органу державної виконавчої служби являється Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІ. 
За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).
Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).
У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.
У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 1,3 ч.3 цієї ж статті регламентовано, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону №1404-VIII, та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.ч.5 та 6 ст.26 Закону №1404-VІІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням суду, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 цього Закону.
Положеннями ч.ч.1,2 ст.27 Закону №1404-VІІІ регламентовано, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. 
Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. 
При цьому, варто зазначити, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або ж вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Як передбачено ч.4 ст.27 Закону № 1404-VІІІ, державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
При цьому, в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, які передбачені у п.п.1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону), 11,14 та 15 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо виконавчий збір не було стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом, що прямо передбачено ч.3 ст.40 вказаного Закону.
Частиною 5 ст.27 Закону №1404-VIII визначено виключний перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується, зокрема:
- за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
- у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
- якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;
- за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
- у разі виконання рішення приватним виконавцем;
- за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Окрім цього, у відповідності до ч.9 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає про те, що стягнення виконавчого збору та витрат є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець в межах відкритого виконавчого провадження, незалежно від проведених заходів з примусового виконання судового рішення, та є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження, у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. 
Тобто, фактичне виконання судового рішення, окрім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень, не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
До того ж, зі змісту вказаних вище положень вбачається те, що стягнення виконавчого збору (окрім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення суду розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак, одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. 
У свою чергу, стягнення з боржника виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.04.2020р. у справі №480/3452/19, від 31.05.2021р. у справі №160/7321/19 та від 09.12.2021р. у справі №520/7192/20, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
У той же час, слід звернути увагу на те, що за приписами п.2 розділу VI «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (затв. наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. за №512/5), витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. 
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли такий не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п.1, 3, 4, 6, 8 ч.1 ст.37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п.1, 2, 6, 7, 9 - 15 ч.1 ст.39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. 
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Отже, на думку суду, стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження, крім визначених законом випадків, пов`язується з початком примусового виконання, яке виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа.
Окрім того, суд вважає, що у даному випадку застосовним є правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16.04.2020р. у справі №640/8425/19, в якій колегія суду зазначила про те, що Закон №1404-VІІІ є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, втім детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією №512/5, розробленою відповідно до вказаного Закону, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону №1404-VІІІ підлягають примусовому виконанню.
Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.
Як уже встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами справи, з 03.11.2014р. на примусовому виконанні перебував виконавчий лист від 07.02.2013р. за №2-4-138/10 про стягнення боргу з ОСОБА_1 в сумі 377601,25 грн. на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (виконавче провадження №45266212).
08.09.2025р. на адресу відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ч.1 ст.37 Закону №1404-VІІІ.
На підставі вказаної заяви, 12.09.2025р. головним державним виконавцем відділу Ткаченко М.П винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. У цій постанові зазначалося що, залишок нестягненої суми за виконавчим документом складає 259043,49 грн, сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди виконавця 10512,77 грн.
У подальшому, 26.09.2025р. (в рамках виконавчого провадження №45266212) Головним державним виконавцем була винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 26093,13 грн., як залишок не стягнутого виконавчого збору, з виконання якої, відповідно, винесено спірну постанову про відкриття виконавчого провадження №79209756.
Одночасно із винесенням вказаної постанови, державним виконавцем, керуючись ст.42 Закону №1404-VІІІ та відповідно до п.2 розділу VI Інструкції №512/5, винесена постанова про стягнення з боржника мінімальних витрат на проведення виконавчих дій в сумі 360 грн.
Судова колегія, у контексті зазначеного, наголошує на тому, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.п.1, 3, 4, 6 ч.1 ст.37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п.1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27), 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 Закону №1404-VІІІ, державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору та стягнення мінімальних витрат на проведення виконавчих дій не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Таким чином, відповідно до Закону №1404-VІІІ та Інструкції, для стягнення виконавчого збору державний виконавець повинен винести постанову про стягнення виконавчого збору та стягнення мінімальних витрат на проведення виконавчих дій, а вже після повернення виконавчого документу, звернути її до примусового виконання шляхом реєстрації в автоматизованій системі та відкриття відповідного виконавчого провадження.
Як наслідок, підстав для задоволення адміністративного позову в цій частині колегією суддів, як і судом попередньої інстанції, не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення (в оскаржуваній частині) з мотивів, наведених в апеляційній скарзі позивача.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.286,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 27.02.2026р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: К.В. Кравченко 

В.О. Скрипченко